Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 		                                                                                                       Előadás az oltárdíszítők konferenciáján
		                                                                                                       Révfülöp, 2008. október 18.
Szeretve szolgálni

Ismeretlen területre érkeztem. 
Bulgakov ír egyik novellájában a frissen végzett orvosról, aki kitűnően zárta tanulmányait. Kikerült a tanyaközpont kórházába egyetlen orvosként. Elébe hoznak egy komplikációkkal terhelt állapotos asszonyt, le kellene vezetnie a szülést. Gyorsan visszalép szobájába, elolvassa az ide vonatkozó tanulmányokat, és rádöbben, az egészből – amiből különben jelesre vizsgázott – nem ért semmit. 
Ugyanígy jutottam el én is ehhez a megállapításhoz: ismeretlen területre érkeztem. Mert a gyülekezetben asszonytestvéreink hétről-hétre szépen elkészítik az oltárt, többször magam is megcsináltam már. Nem tudom ugyan olyan gyönyörű rendbe rakni a lepleket, a virágokat, mint ők, de megéreztem, hogy nem odavaló a művirág, a nejlon terítő és a villanygyertya. Más gyülekezetekben járva – mert hát a másén mindig könnyebb felfedezni az értéket – kérdeztem: nem lehetne-e jobban láthatóvá tenni az oltárképet, szabaddá tenni az úrvacsora számára az oltárasztalt kevesebb virágot téve oda, vagy úgy, hogy a két, amúgy csodaszép gyertyatartó-készletet felváltva használják. Szóval nem járatlan terület nekem a templomdíszítés, az istentiszteletre való előkészület. Mégis, amikor ennek a szolgálatnak bibliai alapvetését kerestem, rádöbbentem, hogy ismeretlen területen járok. 
Ismeretlen és elhanyagolt területen. Azért elhanyagolt, mert viszonylag kevés írást találtam, amelyben megemlékeztek volna erről a szolgálatról. A Bibliában is csak egy-egy helyen olvashatunk erről. Például Lukács evangéliumában, a 8. fejezet elején: „Ezután városról városra és faluról falura járt (Jézus), és hirdette az Isten országának evangéliumát. Vele volt a tizenkettő, és néhány asszony, akiket gonosz lelkektől szabadított meg, és betegségekből gyógyított meg: Mária, akit Magdalainak neveztek, akiből hét ördög ment ki, Johanna, Kuzának, Heródes egyik főemberének felesége és Zsuzsánna, de sok más asszony is, akik szolgáltak neki vagyonukból.” Akkor emlékezik meg Lukács az asszonyok szolgálatáról, mikor a magvető példázatát kezdi mondani Jézus. Tehát amikor az igehirdetésről beszél. Az asszonyok szolgálata így az igehirdetést készíti elő, annak ad méltó keretet. 
A másik szakaszt Máté evangéliumából idézem, amikor az utolsó vacsora előtti napon Jézust megkeni az asszony drága kenettel. Jézus ezt mondja róla: „Miért bántjátok ezt az asszonyt? Hiszen jót tett velem, mert a szegények mindig veletek lesznek, de én nem leszek mindig veletek. Mert amikor ezt a kenetet a testemre öntötte, temetésemre készített elő.” (Mt 26:10-12) Íme, az asszony előkészíti az úrvacsorai oltárt, Krisztus testét előre elkészíti, hogy megtöressék, és halála életet hozzon sokak számára. S nemcsak ez az asszony, hanem – Jézus parancsa szerint a tanítványok is megteszik ezt. Ők maguk jelentkeznek Jézusnál: „Hol akarod megenni a húsvéti vacsorát, hol készítsük el?” (Mt 26:17) Ők ugyan még az ószövetségi rendre kérdeznek rá, de amit elkészítenek, az már az új szövetség istentisztelete. 
Három evangéliumi szakasz, amely arról szól, hogy asszonyok és férfiak Jézusnak szolgálnak, Jézus szolgálatára állnak. Nem csupán segítenek neki, hanem szolgálatuk Jézus igehirdető és papi küldetését készíti elő. Az idézett szakaszokban felismerni vélem a mai istentisztelet központi elemeit, az igehirdetést és az úrvacsorát. Amit tehát ezek az asszonyok és férfiak tettek, igazi „oltárdíszítő szolgálat” volt. 
Hogyan kerültek bele ezek az emberek ebbe a szolgálatba? Pontos ismeretünk nincs erről, egy-egy jelzést olvashattunk. A Jézust követő asszonyokból Jézus gonosz lelket űzött ki, betegségekből szabadította meg őket. Talán a hála, talán a Jézus iránti szeretet késztette őket a szolgálatra. Vagy esetleg az a vágy, hogy mások is részesülhessenek Jézus szabadításában. A Jézust megkenő asszonyról semmi hírünk nincs. Egy másik, hasonló esetben, Lukács leírásában azt olvassuk, hogy „neki sok bűne megbocsáttatott, hiszen nagyon szeretett” (Lk 7:47). A tanítványok esetében pedig a megszokás, a rendhez való ragaszkodás, a szolgálatkészség, a Jézushoz tartozás kifejezése lehetett az indító. 
Ha ezeket az indítékokat röviden szeretném összefoglalni, akkor úgy mondanám: a Jézushoz tartozás öröme indította őket arra, hogy Jézusnak szolgáljanak. Ám inkább más irányból közelítem meg a választ: Jézus irántuk való szeretete késztette őket a szolgálatra. 
1.	Kiscsoportos beszélgetésre kérem a testvéreket: Mi vagy ki indított engem az oltárdíszítő szolgálatra? 
Hogyan kerültek ezek az asszonyok és férfiak a szent szolgálatba? Hogyan kerülhetünk mi a szent szolgálatba? Volt már szó arról, hogy a mi oldalunkról a hála, az öröm lehet az indítóok. Jézus oldaláról figyelve az Ő szeretetét említettük. A harmadik oldal a gyülekezet oldala. Pál apostol így vall az Efezusi levélben: „És ő „adott” némelyeket apostolokul, másokat prófétákul, ismét másokat evangélistákul, vagy pásztorokul  és tanítókul, hogy felkészítse a szenteket a szolgálat végzésére” (Ef 4:11-12). Ebben a szakaszban ugyan az igehirdetői szolgálat különböző ágait sorolja fel az apostol. Azért figyeljünk az elejére: És ő „adott”. S aztán a szakasz vége ismét érdekessé válik számunkra: „Az egész test pedig az ő hatására egybeilleszkedve és összefogva a különböző kapcsolatok segítségével és minden egyes rész saját adottságának megfelelően működve gondoskodik önmaga növekedéséről, hogy épüljön szeretetben.” (Ef 4:16) A gyülekezet oldaláról tehát a gyülekezetben szolgálókat úgy tekintjük, mint Jézus ajándékait, mint akiket Jézus ajándékba adott a gyülekezetnek. Aztán a gyülekezet oldaláról azt is látjuk, hogy ezek az ajándékok Jézus hatására egybeilleszkedve és összefogva töltik be küldetésüket. S itt egy kicsit továbblépünk már a gondolatainkban. Mielőtt azonban továbblépnénk, az előző szakaszt összefoglalva: az oltárdíszítő szolgálatban résztvevőkre úgy tekintünk, mint akiket Jézus adott adományként a gyülekezetnek. A küldetésünk tehát Jézustól való. Nem az igehirdetésre szól a küldetésünk, és nem az úrvacsora kiosztására – tehát nem maradunk ott az oltártérben az istentisztelet kezdete után, hanem átadjuk a helyet azoknak, akik ezt a küldetést hordozzák. Nem látványos tehát a szolgálatunk, de Jézustól kapott küldetés, és ajándék a gyülekezet számára. Ez az egyetemes papság egyik jellemzője. Nem ugyanaz a küldetés, de ugyanaz az értéke, Isten előtti megbecsülése. Ugyanaz a Krisztus hívott el – más-más szolgálatra. 
S továbbmegyünk a Pál apostol által többször használt test képére. Az Efezusi levélben azt írja: egybeilleszkedve és összefogva. Tehát a gyülekezetben található szolgálók egybeilleszkedve és összefogva végzik küldetésüket. A feladataink egymásra épülnek. Ahogyan a Jézust követő asszonyok szolgáltak Jézusnak, de az igehirdetést Jézus mondta, ahogyan a tanítványok elkészítették a páskavacsorát, de Jézus mutatta be az első úrvacsorát, ugyanígy az oltárdíszítő, templomrendező testvérek előkészítik az istentiszteletet, és a szolgálatot az végzi, aki erre kapott külső és belső elhívást. 
Azt, hogy egymásra épül a szolgálatunk, elég könnyen felismerhetjük, el is fogadjuk. Ezt már az elnevezés is jelzi: „oltárdíszítő”. A mi gyülekezetünkben ugyanis más takarít, és más készíti elő az istentiszteletet. A gondnok pedig az olvasópultot és a technikai berendezéseket állítja be. Bizonyosan több helyen ezt egy személy végzi, s talán úgy nevezik: egyházfi – akkor is, ha az illető asszony –, régebben templomszolgának hívták. Másutt azonban elkülönül egymástól ez a szolgálati kör. Egymásra épül a szolgálatunk. Különösen érezzük azt, hogy a lelkész szolgálata a templomdíszítőére épül. Mert elég kellemetlen úgy prédikálni, ha a szószéken az előző néhány heti igehirdetés meg hirdetés összes jegyzetét átszövi a pókháló, körbeszaladják a pormacskák. És milyen ünnepélyes, ha az úrvacsorai edények szépen megtisztítva és rendben állnak a lelkész rendelkezésére, s ott van az oltáron a kéztörlőkendő is. És a lelkész érzi-tudja, hogy az oltárdíszítő egyetlen apró jelzésből érti, ha véletlenül fogytán a bor, vagy szükség van egy kiskanálra, netán egy tiszta kehelyre. Igen, ezt elég hamar fölismerjük, hogy a lelkész szolgálata az oltárdíszítőére épül. 
De fordítva is igaz. Bizony, az oltárdíszítő szolgálata is kötődik a lelkészéhez, az igehirdetéshez, a lelkipásztoroláshoz, az úrvacsorához. 
Ez már nem annyira egyértelmű. Még kevésbé az, amit Pál még itt ír: hogy a szolgálat összefogást igényel. Valljuk meg, ezen a téren vannak betöltetlen igényeink. Jól esnék olykor több információt kapni, vagy pontosabban megkapni a ránk váró feladatokat. Jó volna olykor több megbecsülésben részesedni, elismerést nyerni. Tudjuk, a fociban is a csatár rúgja a legtöbb gólt, de hadd jusson dicséretből a hátvédsornak is! Szóval az összefogás terén még akadnak betöltetlen igényeink. 
2.	Ismét rövid beszélgetésre hívom a testvéreket. Hogyan tudunk túllépni csalódásainkon? Mi erősít meg újra és újra a szolgálatban? 
3.	Másik kérdés-lehetőség: milyen szolgálatok vannak a gyülekezetben, amelyekkel egybeilleszkedik az oltárdíszítő, istentiszteletet előkészítő szolgálat? 
Az összefogásról beszéltem az előzőkben. A különböző szolgálati ágaknak kell egybeilleszkedniük és összefogniuk. Az összefogás nem cél, hanem útvonal. A cél, amerre az összefogás útján juthatunk el, a növekedés, hogy a gyülekezet épüljön szeretetben (Ef 4:16). Az istentiszteletről írva Pál apostol a Korinthusiakhoz írt levélben lejegyez egy számunkra fontos mondatot: „Minden illendően és rendben történjék.” (1.Kor 14:40) Azért is említem, mert időben kevéssel később, a II. század elején az ún. 1. Kelemen levélben ezt olvashatjuk: „közülünk mindenki…a maga helyén szolgáljon Isten tetszésére jó lelkiismerettel, méltóságban, és senki ne lépjen túl kultuszi szolgálatának megszabott rendjén”.  A Korinthusi levél gondolata tehát egyrészt vonatkozik arra, amit már előzőekben említettem, hogy a szolgálatunk egymásra épül, másrészt pedig vonatkozik a tényleges rendre is. 
A rend nem cél. A rend út. A cél a szeretetben való épülés. Vagy: a cél, hogy Jézus irántunk való szeretetében épüljünk. A rend tehát azt szolgálja, hogy Jézus irántunk való szeretete láthatóvá váljék, központi helyre kerüljön. 
Ezért – ha még a konferencia során nem hangzott el - szeretnék néhány egészen gyakorlati dolgot mondani az oltárdíszítésről. Az oltárt azért nevezzük oltárnak, mert Jézus egyszeri áldozatában részesedünk arról. Az oltáron ezért központi helyen áll az úrvacsora, illetve annak edényei. Leghelyesebb tehát azokat középre helyezni. Rendszerint az úrvacsorai edények mögött áll a feszület. Nem üres kereszt, hanem a Jézus halálára emlékeztető kereszt. Az oltáron helyezzük el a nyitott Bibliát. Hiszen az ige is Krisztus áldozatát hirdeti. Az volna jó, ha ezt a Bibliát használnánk az istentiszteleti felolvasáskor. 
Ez a három dolog való az oltárra. Szoktunk még gyertyát gyújtani, virággal díszíteni – majd elmondom, nekem mit jelentenek ezek -,de bármi szépek és gondolat-gazdagok ezek, ne takarják el, ne homályosítsák el Jézus áldozatát, tehát az úrvacsorát és a feszületet. A gyertya és a virág ugyanis csak jelkép. 
A gyertya Krisztus-jelkép. Egyrészt azért, mert Jézus azt mondja magáról: „Én vagyok a világ világossága.” (Jn 8:12), és ezt a jeruzsálemi templom kandeláberei között nyilatkoztatta ki. Másrészt azért, mert a gyertya úgy világít, hogy közben önmagát égeti el. Ahogyan Jézus is úgy ad életet nekünk, hogy közben önmagát áldozza oda. 
A helsinki dóm egyik lelkésze mondta: ők folyamatosan nyitva tartják a templomot, és amíg nyitva van, addig mindig ég a gyertya is. Mert a gyertya Isten jelenlétének is szimbóluma. 
Szóval tényleg gazdag tartalmú jelkép a gyertya. Ha van hely, megmaradhat az oltáron. Azért ne feledjük, amikor megjelent a templomokban, akkor az oltár mellett állt! 
Még egy szó a gyertyáról: az élő láng. Nem villanygyertya. Nálunk folyékony viasszal töltött patronokat használunk. Már ezt is kompromisszumnak tartom. De az legalább igazi lánggal ég. 
A gyertya alá ne tegyünk nejlont. A gyertyatartónak kell olyannak lennie, amely a lefolyó viaszt megtartja. Ha minden áron védeni akarjuk az oltárterítőt, akkor inkább kis kendőt tegyünk alá. 
A másik jelkép a vágott virág. Nekem az emberi mulandóságot jelzi. Gyönyörűségében is meghajlik Krisztus előtt. Szép és illatos, de hamar el fog hervadni. Mint az ember szépsége. Csak Jézus élete örök. Tehát nem való az oltárra cserepes virág. Különösen nem művirág- bármennyire is tökéletes utánzat. Illetve a virág is inkább az oltár köré kerüljön. Csak akkor, ha van hely, akkor rakjuk az oltárasztalra. De legyen szemünk előtt Pál intése: „Minden illendően és rendben történjék”. Tehát minden úgy, hogy a lényegre, Jézus áldozatára irányítsa figyelmünket. Arra a bűnbocsánatot adó áldozatra, amelyben az úrvacsorára és az ige által részesedünk. Mert nem a virág és nem a gyertya, hanem egyedül ez a látható és hallható ige, a bűnbocsánat és az örök élet drága evangéliuma növel bennünket szeretetben. 
						Köszönöm a figyelmet.