†JÉZUS	                 Férfi missziói nap         	            Sopron, 2019. október 19.

A hit harca

Kedves Testvéreim!

Ne haragudjanak ezért a témáért. Igazán önző módon választottam. Hónapok óta izgat, mozgat, szorongat a kérdés, hogy mit is jelent a hit harca. 
Hosszú folyamat ez bennem. 
Kezdődött – ha egy folyamatnak kezdetét lehet egyáltalán meghatározni – egy festménnyel. Raffaello Csodálatos halfogás c. képével. Erről már sokszor beszéltem. A kép azt ábrázolja, amikor a tanítványok már hajóikba emelték a regiment hallal telt hálókat, Péter odaborul Jézus elé. S a kép előterébe három hatalmas fekete madarat festett a művész. Mit keres ott az a három fekete madár? Miért nem három kis bokrot, vagy a tanítványok zsákjait, saruit festette oda? 
Azok a madarak a halakat lesik. Ki akarják ragadni akár a hajóból is – ne feledjük, a hajó az egyház jelképe – ki akarják ragadni a halakat. Ne félj, emberhalász leszel – mondja Péternek Jézus. Embereket gyűjtesz Istennek az életre. Milyen szép ez az ígéret – szól mai tanítványainak is. Embereket gyűjtesz az örök életre Istennek. De ott a parton a három fekete madár, amely ki akarja ragadni, el akarja rabolni őket. 
A szép ígéret nem idilli képről szól, hanem arról, hogy meg kell küzdenünk az emberekért. 
Valahonnan innen indult el a gondolkodásom. 
S ez az év különösen is szólt arról, hogy a Jézus követés küzdelem. 

A kifejezést, amely a címet adja, Pál apostol Timóteusnak írt leveleiből vettem. Az első levélben Timóteusnak írja, hogy harcolja meg a hit nemes harcát, a második levél végén önmagáról beszél: ama nemes harcot megharcoltam… S tudjuk, hogy „Mert mi nem test és vér ellen harcolunk, hanem erők és hatalmak ellen, a sötétség világának urai és a gonoszság lelkei ellen, amelyek a mennyei magasságban vannak. (Ef 6:12), és hát ezért fel is kell öltözni a Lélek fegyverzetét: Éppen ezért vegyétek fel Isten fegyverzetét, hogy ellenállhassatok a gonosz napon, és mindent leküzdve megállhassatok. Álljatok meg tehát, felövezve derekatokat igazságszeretettel, és magatokra öltve a megigazulás páncélját, sarut húzva lábatokra, készen a békesség evangéliuma hirdetésére. Vegyétek fel mindezekhez a hit pajzsát, amellyel kiolthatjátok a gonosznak minden tüzes nyilát. Vegyétek fel az üdvösség sisakját is, és a Lélek kardját, amely Isten beszéde. (Ef 6:13-17). 
De nemcsak Pál apostol beszél a hit harcáról. Júdás levelének elején ezt olvassuk: Szeretteim, miközben minden igyekezetemmel azon fáradoztam, hogy közös üdvösségünkről írjak nektek, szükségesnek láttam, hogy ezt az intést megírjam: küzdjetek a hitért, amely egyszer s mindenkorra a szentekre bízatott. Mert belopóztak közétek bizonyos emberek, akiknek az ítélete régóta meg van írva: istentelenek, akik a mi Istenünk kegyelmét kicsapongásra használják, és a mi egyedüli uralkodónkat és Urunkat, Jézus Krisztust megtagadják. (Júd 3--4) És Jakab levelének elején pedig ezt: Teljes örömnek tartsátok, testvéreim, amikor különféle kísértésekbe estek, tudva, hogy hitetek próbája állhatatosságot eredményez. Az állhatatosság pedig tegye tökéletessé a cselekedetet, hogy tökéletesek és hibátlanok legyetek, minden fogyatkozás nélkül (Jk 1:2-4)
A hit harca tehát első értelemben azt jelenti, hogy az igaz hitben megállni. Elutasítani a hamis tanításokat, a szóharcokat, és megmaradni Jézus Krisztus kegyelmében. Már ezért érdemes volna megszólalnom, és újra végiggondolni, mi is az az igaz tanítás, amiben meg kell maradni, és mi az, amit el kell utasítani – és mi az, amiben engednünk lehet, amibe belebocsátkozni szóharc és nem élet. Ezt most nem szeretném elmondani, mert más a küldetésem. 
Azt akartam érzékeltetni ezekkel az igékkel, hogy a hit harca nem jelent agresszivitást, nem annyira másokkal való ütközést – bár néha ez is elkerülhetetlen – hanem sokkal inkább önmagunkban való tusakodást, belső vívódást. Nem mások meggyőzését, hanem azt a küzdelmet, ahogy önmagunk megmaradunk az igaz hitben. 
Fontos számomra az elismerés, hogy nem emberekkel hadakozunk – tehát nincs okunk emberekkel szembeni ítélkezésre, indulatra –, és nem is kétséges, hogy a velünk szemben álló erőket magunk nem tudjuk legyőzni (a mennyei magasságokban lévő fejedelmek, a sötétség világának urai hatalmasabbak nálunk), hanem egyedül Jézus Krisztus győzelmét tudjuk felmutatni bűn és halál felett, Ő véd meg bennünket ezekkel szemben a hatalmakkal szemben. 
Mit jelent akkor a hit harca, miben nyilvánul meg? 
Először is azzal kell szembesülnünk, hogy amennyiben harcról van szó, akkor nem valami kellemes dolgot emlegetünk, hanem erőnk megfeszítését, akaratunk megzabolázását. Önmagunk legyőzését. D. Bonhoeffer Követés c. munkáját kezdi azzal, hogy az ingyen kegyelem nem olcsó kegyelem. S nemcsak azért nem olcsó kegyelem, mert Jézus önmagát adta értünk, drága véren vásárolt meg minket magának, hanem azért sem olcsó kegyelem, mert követésre hív, s ez a követés nehéz. 
Csak gondoljuk végig a „boldog-mondásokat” – ahogy Bonhoeffer a Hegyi Beszédet végiggondolja a követés vonatkozásában. Boldogok a szegények – mondja Jézus, s ránéz a tanítványaira, akik mindent otthagyva követték őt. Mindent otthagyva, valóban szegényen. S így gondoltatja velünk is végig a sírást, a szelídséget, az igazságra való éhezést és szomjazást.
S most ennél álljunk meg egy kicsit. Boldogok, akik éheznek és szomjaznak az igazságra! – mondja Jézus. Pilinszky szavait kellene idéznünk, hogy micsoda éhségről és szomjúságról beszél Jézus, és milyen megelégíttetésről: ( Pilinszky János: Zsoltár) Aki több napos éhezés után / kenyérre gondol: / valódi kenyérre gondol. / Aki egy kínzó kamra mélyén / gyengédségre áhítozik: / valódi gyengédségre vágyik. / S aki egy vánkosra borulva / nem érzi magát egyedül: / valóban nincs egyedül. //
A Krisztus követésében járó ember éhezik és szomjazik az igazságra. Talán három vetületben is. Vágyódunk arra, hogy Isten igaznak fogadjon el, ahogyan egykor Ábrahámot, aki kilátástalansága ellenére is reménykedve hitt. Fogadjon el – nem jótetteinkért, hanem az alapján a hit alapján, amelyet Ő ültetett szívünkbe Jézus iránt. 
Aztán – Luther igehirdetésére emlékezve – éhezzük és szomjazzuk azt az igazságot, hogy meglátszódjék rajtunk ebben a világban Jézus arca. Mert keressük ebben a világban a Jézus követés útját. (Erről még szeretnék beszélni.) Végül pedig – ez Bonhoeffer gondolata – látva a világ sok nyomorúságát, az igazságtalanságot, testi és lelki szenvedést, szomjazzuk az igazságot, egyrészt, hogy igazságosabb társadalmi  rendszereket építhessünk, hogy a jog és az igazság közelebb kerüljön egymáshoz, másrészt, hogy Isten könyörüljön meg a világon, és láttassa a megalázottakon, a szegényeken, betegeken az ő kegyelmes, gondviselő igazságát. 

Induljunk most arra tovább, amit előre jeleztem, hogy követni tudjuk Jézus útját ebben a világban. 
Hankiss Elemér a Társadalmi csapdák Diagnózisok c. könyvében, amely negyven éves mű már, beszél arról, hogy milyen értékrendek alkotják a magyar társadalmat. Ő négyféle értékrendről beszél: a hagyományos keresztyén értékrendről (ide tennék egy kérdőjelet, hogy ugyanazt értjük-e ez alatt a fogalom alatt), a puritán-felhalmozó értékrendről, a fogyasztói-hedonista értékrend és végül a proletár-forradalmi értékrend, amelyet azóta talán el is felejtettünk. 
Ma talán más értékrendeket sorolnánk fel. Ma ilyen szavakat használunk: konzervatív és liberális, polgári és szociális. Talán még emlékezik valaki a keresztyénre is, bár ide megint kérdőjelet kell tennem. A kérdőjel azért kerül újból is újból elő, mert úgy látom – nem sejtem, hanem világosan látom –, hogy keresztyénnek neveznek olyan értékrendet, amely nem jézusi, nem krisztusi, következőleg nem keresztyén. Legfeljebb konstantinuszi, valójában nevezhetnénk polgári értékrendnek. 
Nagyon nyíltan hadd mondjam el azt is, hogy erős indulatokat kelt bennem, amikor a média keresztyén értékrendről beszél. Vagy ahogy az emberek egymás közt beszélnek arról, hogy mi a keresztyén értékrend. Mintha nem ismernénk Jézus értékrendjét. Mintha nem ismernénk, hogy Jézus Krisztus teste, az egyház, milyen értékeket hordoz – vagy kellene hordoznia – a világban. 
A Hankiss-féle négy értékrend közül a második, a puritán-felhalmozó értékrend teljesen megfelel annak, amit én „polgári értékrendnek” nevezek. Hankiss meg is jegyzi, hogy ez az értékrend a reformáció ágain növekedett fel, ahol a munka, a takarékosság, a tisztaság és becsület, a pontosság és megbízhatóság, a közösség fejlődése számít. A hatvanas, vagy még inkább a hetvenes évektől már Magyarországon is belekeveredik ebbe valami a „hedonista-fogyasztói” értékrendből – nem elítélendő, ha valaki nyaralni utazik, ha luxuscikket vásárol, ha egyszerűen élvezni akarja a javait. De alapvetően a munka, a szorgalom, a takarékosság számít értéknek. 
Ebben az értékrendben fontossá válik a tulajdon, és egyre nagyobb teret nyer az egyéni jog. Ezt az értékrendet fenntartja az erkölcs, a lelkiismeret – tehát fontos tere van a nyilvánosságnak, az egyházi szertartásoknak, a közösségi részvételnek. A polgári értékrend, vagy Hankiss szerint a felhalmozó-puritán értékrend – szemben a fogyasztói-hedonista értékrenddel – könnyen összekeverhető a keresztyén értékrenddel. A fogyasztói-hedonista értékrend a saját érdekek nyomán halad. Óriási felszabadulást jelentett a felhalmozás görcse alól, a Prédikátor könyve szerint tudja élvezni azt, ami van. Ugyanakkor könnyen felelőtlenné válik, és ez a felelőtlenség abban válik igazán súlyossá, hogy azokat is az ilyen életmódra sarkallja, akik ezt nem engedhetik meg maguknak. Tehát nincsenek felhalmozott javaik, hanem jövőjüket élik fel. Szintén veszélye ennek az értékrendnek, hogy a fogyasztást úgy lehet elősegíteni, ha gyorsan jut valaki jövedelemhez, ha biztosított mindig a számára a fogyasztáshoz is elegendő bevétel – tehát minél többet kell termelni, és előny, ha a termékeket gyorsan cserélik. 
Nos, sokféle értékrendről írt Hankiss Elemér ebben a könyvében.

Egy előadásában Hankiss Elemér arról is beszélt, hogy voltak olyan társadalmak, amelyeket egyértékű társadalmaknak nevezett, amelyekben azt az egy elfogadott értéket vagy elfogadta vagy tagadta valaki. Aki elfogadta, az elfogadott volt, aki tagadta, azt tagadta a társadalom is. Illyés Gyula az „Egy mondat” c. versében éppen erre hívja fel a figyelmet, hogy a zsarnokság idején nem lehet bezárkózni sem a belső szobánkba, sem a templomok belsejébe, sem a múzsák szentélyeibe. Mert mindent átjár a zsarnokság. A zsarnoksággal csak szemben állni lehet. 
Azonban a mai társadalmak nem egyértékűek. Annak ellenére nem azok, hogy sokan szeretnék annak tudni. Ez teszi polárissá társadalmunkat, ezért ütköznek olyan hevesen a politikai pártok és irányzatok követői, mert nem veszik figyelembe, hogy nem egyértékű világban élünk. 
Mondok egy példát: Carl Friedrich von Weizsäcker német atomfizikus, filozófus tartott előadást a LVSz budapesti nagygyűlésén 1984-ben. Krisztusban reménység az emberiség számára címmel a béke lehetőségeiről beszélt. Ebben az előadásában beszélt a pacifizmusról – ez akkortájt egészen szocializmus-ellenes témaként jelent meg – s azt mondta Weiszäcker: Ha Krisztus ma visszajönne, és megkérdezné: megtettétek azt, amit mondtam nektek?, akkor az erőszakmentességet vállalók azt mondhatnák: igen, megtettük. A többieknek azt kellene mondaniuk, hogy „mi túl gyengék voltunk, azokkal az eszközökkel akartuk a szerencsétlenségeket, nyomorúságokat elkerülni, amelyeket a világ kínált nekünk. S akkor Jézus azt mondaná: Ha elég merészek lettetek volna, és ráléptetek volna az erőszakmentesség útjára, megtapasztaltátok volna, hogy ez az út járható.” 
A leírt előadásában már nem találom, amire nagyon erősen emlékezem, hogy így folytatta: De meg kell vallanom, hogy jártam a világnak olyan tájain, ahol nem volt más megoldás, csak hogy fegyvert ragadjanak. 
Ez a vallomás születik meg abból, hogy többértékű világban élünk. A Krisztus követés azt mondja: ahogy Jézus átadta magát a szenvedésnek, úgy tudja hordozni a Krisztus-követő is a szenvedést: erőszak nélkül. Azonban gyermekeinkért, családjainkért érzett felelősségünk mégis arra késztet, hogy védekezzünk, ha megtámadnak. 
Amikor valaki odament Jézushoz, hogy tegyen igazságot közte és a testvére között az örökségben, akkor Jézus határozottan elutasította a kérést, és azt mondta: óvakodjatok a kapzsiságtól. (Lk 12:13kk) Az ő számára a magántulajdon nem képez olyan értéket, mint a mi szemünkben. És figyeljük az első keresztyéneket Jeruzsálemben: ők is eladták mindenüket, és megosztották vagyonukat. Jézus útján jártak. Ezzel szemben a polgári értékrendben a magántulajdon szent. És mi ott állunk két érték között, és megfeszülünk a két érték között, hogy Jézus útját járjuk-e vagy a polgári erkölcs útját. 
Amikor a „hit harca” témát választottam, akkor erre a belső küzdelemre gondoltam. Arról kell ma beszélnünk, hogy keresztyénként nem tudunk a kérdésekre egy mondatban válaszolni, mert megfeszülünk azok között az értékek között, amelyek körülvesznek, meghatároznak. Valójában mennyei Atyánk is vállalta ezt a belső feszültséget, amikor azt valljuk róla imádságunkban: „elítéled a bűnt, de egyszülött Fiadat adtad értünk, bűnösökért.”
Érzem, mennyire vágyódnak az emberek egyértelmű szavakra, véleményekre. (Múltkor ezt a kérdést hallottam: Mi a véleménye az egyháznak a tetoválásról?) Mennyivel kényelmesebb is egyértékű világban élni, ahol könnyen meg lehet mondani, mi a jó és mi a rossz. Valójában azonban megfeszülünk a jó és rossz között. És ez a belső tusa, a hit harca a keresztyén ember jellemzője. Aki meg akarja úszni ezt a harcot, az nem tudja Krisztust követni. 
Ezt elmondani volt a küldetésem. 

Azonban nem szabad itt abbahagynom. Mert erről a belső küzdelemről ír Pál apostol is a Rómaiakhoz írt levelében. Amit abban írt, azt a – mondjam így – megtért ember írja. Az nem a hitre jutás előtti állapotáról, hanem éppen a hitben járás állapotáról számol be. 
Tudjuk ugyanis, hogy a törvény lelki, én pedig testi vagyok: a bűn rabszolgája. Hiszen amit teszek, azt nem is értem, mert nem azt cselekszem, amit akarok, hanem azt teszem, amit gyűlölök. Ha pedig azt teszem, amit nem akarok, akkor elismerem a törvényről, hogy jó. Akkor pedig már nem is én teszem azt, hanem a bennem lakó bűn. Mert tudom, hogy énbennem, vagyis a testemben nem lakik jó, hiszen az akarat megvolna bennem a jóra, de nem tudom véghez vinni azt. Hiszen nem azt teszem, amit akarok: a jót, hanem azt cselekszem, amit nem akarok: a rosszat. Ha pedig azt teszem, amit nem akarok, akkor már nem én teszem, hanem a bennem lakó bűn.
Azt a törvényt találom tehát magamban, hogy – miközben a jót akarom tenni – csak a rosszra van lehetőségem. Mert gyönyörködöm Isten törvényében a belső ember szerint, de tagjaimban egy másik törvényt látok, amely harcol az értelmem törvénye ellen, és foglyul ejt a bűn tagjaimban lévő törvényével. Én nyomorult ember! Kicsoda szabadít meg ebből a halálra ítélt testből? 
Hála legyen Istennek a mi Urunk Jézus Krisztus által! 
Tehát én magam értelmemmel ugyan Isten törvényének szolgálok, testemmel azonban a bűn törvényének. (Rm 7:14-24)
Pál apostol már az első szavával kifejezi, hogy micsoda különbség van az ember és Isten törvénye között, milyen mérhetetlen a távolság: a törvény lelki, én hústest vagyok. Nemcsak a testem testi, hanem a lelkem is ehhez a földhöz tapadt. Ezt írja Karner professzor: Nem kizárólag arról van szó ennél a megállapításnál és az ember szétszakadozottságának a következő velőtrázó leírásánál, hogy az ember nem látja át, nem érti meg a saját cselekvését, hogy értetlenül nézi: mint akarja a jót s mint származik a jószándékból rossz. Ez is hozzátartozik ugyan elesett állapotunkhoz, azonban ennél sokkal többről és valami másról van szó. Arról t. i., hogy teljesen, maradéktalanul ki vagyunk szolgáltatva a bűnnek.
A hitnek ez a legnehezebb küzdelme. Mert miközben vágyakozik a jóra, az igazra, aközben tapasztalja magán, hogy a bűn fogságában van. Hogy nincs szabad akarata – mert akarni ugyan akarhatja a jót, de tenni nem képes már. A hitnek ez a legnehezebb küzdelme. Mert a hitetlenség legyintene: ha ennyit adott nekem lehetőségként Isten, akkor nem is én vagyok a hibás. Már csak ilyen az ember! A hit azonban kiált Istenhez: Kicsoda szabadít meg ebből a halálra ítélt testből! És hálát ad – mert Jézusért mégis menedéket kapott. 

Valahonnét Raffaello-tól indult el gondolkodásom. Miért festette oda azokat a fekete madarakat a képére. Hogyan lehetne mégis sokakat Jézushoz gyűjteni. Hogyan lehetne életre gyűjteni Isten hálójába – hogy ne magukban, jó tetteikben, igaz döntéseikben bízzanak, hanem egyedül a drága kegyelemben. Ezért vállaltam el ezt az előadást. Mert ez a kényszer nehezedik rám.