Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Fcs, Szfvár, 2026. június 14. 	Lk 14:15-24

Jöjjetek énhozzám mindnyájan, akik megfáradtatok, és meg vagytok terhelve, és én megnyugvást adok nektek. – mondja Jézus. 
Jöjjetek – és jöttünk. Tegye teljessé örömünket a Szentlélek, hogy valóban megnyugvást találjunk!

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!

1909. június 20-án, vasárnap délelőtt Nagyváradon festőbarátai kiállításának megnyitóján olvasta fel – el-elcsukló hangon, összetörve – Ady Endre a Szeretném, ha szeretnének c. versét. Azt mondják, ahogy Pestről Váradra utazott, út közben írta: „De jaj, nem tudok így megmaradni, / szeretném magam megmutatni, / hogy látva lássanak, / hogy látva lássanak. // Ezért minden: önkínzás, ének: / szeretném, hogyha szeretnének, / s lennék valakié,  / lennék valakié.”
Lehet, hogy ez az istenképűségünk? Ez az erő, ez a vágy, hogy szeretnénk magunkat megmutatni, hogy odaadni magunkat? S tudom, ma is sokan vannak, akik inkább elbújnának, háttérben maradnának, visszahúzódnak, ha valami fény rájuk vetődnék. De a mennyei Atya ilyen. Meg akarja magát mutatni nekünk. Magát szeretné megosztani velünk.
Ezért teremtette ezt a világot – ahogy egy festő fest, ahogy a tanár tanít, ahogy a szakács készíti az ételt. Nemcsak kész elemeket tesz egymás mellé, hanem „belefőzi a szívét is”, önmagát tette bele az Isten is ebbe a világba. Ha szép a világ, azért szép, mert az Isten szép. Ha félelmetesek a természeti erők – a vihar, a zápor, a tenger hullámai – azért félelmetes, mert Isten hatalmas. Ha csodálatos az ember – azért csodálatos, mert Isten csodálatos. És ha közösséget keres az ember – azért vágyik a közösségre, mert Isten belerajzolta önmagát az emberbe: ő is közösséget keres. 
Szeretné magát megmutatni. Hogy látva lássuk őt. Ezért minden – nemcsak a teremtett világ –, hanem ezért küldte Jézust a világba. Hogy ne csak a festményt lássuk, ne csak az ételt együk, hanem Őt magát. S azt lássuk benne, ami valójában Ő maga. Hogy milyen tiszta, érthető, egyértelmű Ő, az Isten.
Ezért készítette a nagy vacsorát. És meghívott oda mindenkit. Kitárta kapuit: gyertek, íme minden kész. És jöttek a szolgák a hírrel: íme, minden kész! De akiket hívott, akik azt ígérték, hogy „mi az Urat szolgáljuk”, „távol legyen tőlünk, hogy más isteneket keressünk”, mi Ábrahám fiai vagyunk”; azok nem akartak mégsem indulni, azok elmentek az istentiszteletre, csinos ruhákat vettek magukra, hangosan énekelték az énekeket, de nem akarták meglátni Jézust, nem akartak közösségbe kerülni Istennel, azok nem kértek abból, hogy Isten megossza magát velük. Kívülről, távolról nézték őt – de nem ültek az asztalához. Azt mondták, azt üzenték: Van nekünk erkölcsünk, a világról alkotott látásunk, tudjuk, mi a jó. Fontosabb a biztos társadalmi elismertség, hogy a versenyben le ne maradjunk, fontosabb a GDP és a mainstream semmint, hogy beüljünk egy ilyen vacsorára. Pedig Isten kitárta kapuit előttük, mert nekik is szerette volna magát megmutatni, hogy látva lássanak.
És akkor az Úr meghívta a vakokat, sántákat, szegényeket és nyomorékokat. Akik megfáradtak és meg vannak terhelve. Akik nem vették magukra az ünneplő ruhát, mert nem volt, és talán a beszédükben is sok furcsa kötőszót használnak. És hívta a gyerekeket, akik a templomban csak rohangálnak és rajzolnak, s azokat, akik a hátsó padba mernek csak leülni. Meghívta az elvált asszonyokat, a betegeket, akik három hónap után kaptak csak időpontot, meghívta az iskolásokat, akik sohasem voltak kitűnőek, csak egy a sok közül, a nagymamákat, akiket nem látogat az unokájuk, a depresszióval küzdőket, az állandó bűntudatban élőket, s azokat, akik végképp elrontották az életüket. És megmutatta magát nekik, odaadta magát nekik, hogy látva lássák micsoda gazdag szeretettel készítette nekik a vacsorát. Megosztotta velük életét – a halált is legyőző életet. S nem kellett semmit tenniük, csak elfogadni a meghívást.
De még volt hely. Ezért elment a városon kívülre, a kerítésekhez, és behívta a vándorokat, akik azt sem tudják, van-e Isten, meg mi az az úrvacsora. És hívta a vándorokat, az idegeneket, izzadságszagú munkásokat, akik le akarták beszélni: mit keresek én ott, hiszen nem tudom a szokásokat, nem ismerem az énekeket. De ő csak mondta: jöjjetek, mert van hely a számotokra.
Megmutatta magát nekik az Úr. Ahogy Jézus is vándorolt poros útjainkon, ahogy idegen volt – pedig a sajátjába érkezett, és ahogy leült fáradtan a kút mellé, hogy élő vizet adjon az arra járó asszonynak.
És a megfáradtak, a távolról érkezettek ott ültek Isten asztalánál, és örültek az Ő örömével, és vele sírtak sebeit látván, és ámultak szeretete gazdagságán. És ették az élet kenyerét, ittak az örök élet kelyhéből, és látták Jézusban Istent, az irgalmasat, a tágölelésűt, aki gazdag a szeretetben. És megismerték Isten békességét, amely minden értelmet meghalad. 
És tudják, hogy amit most látnak, az még csak a kezdet. Mert majd meglátják őt a maga teljességében, amikor a mennyek kapuját is megnyitja. És szól: jöjjetek, íme, minden kész. És akkor, ott látván látnak. Ámen.