Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Fcs, Szfvár, 2026. június 7.      Lk16:19kk

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és a mi Urunktól, Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!

Isten hív minket. Sőt, inkább így mondom: meghívottak vagyunk. Ma megkereszteljük ezt a kisgyermeket, ahogy minket is megkereszteltek, mert meghívottak vagyunk. Azt mondja János levele: A szeretetben nincs félelem, mert a szeretet kiűzi a félelmet. De előtte azt mondta: bizalommal tekintünk az ítélet napja felé. Szóval nem általában a félelemről van szó itt, hanem az ítélettől való félelemről. Azt űzi ki a szeretet. Ahogy megismertük az Atya szeretetét, ahogyan megmutatta azt Jézus. Nincs félelem, mert meghívottak vagyunk. Ha eddig még nem írtunk semmit a tányérunkra, amelyet az istentisztelet elején kaptunk, akkor ezt mindenképpen írjuk oda: meghívottak vagyunk. Ez a gazdagságunk – nem némelyek gazdagsága ez, hanem mindenkié. Jézus nemcsak némelyekért, válogatott emberekért halt meg a kereszten, hanem mindenkiért. Ezért ne legyen egyikünkben sem kétely, bizonytalanság – bármilyen is a sorsunk, bármilyen hibákat követtünk is el életünk folyamán, bármennyire is megítél bennünket a törvény vagy saját lelkiismeretünk – mégis legyünk bizonyosak, hogy meghívottak vagyunk. Isten hív minket.

Hova hívott meg bennünket Isten? A mennybe – mondanánk a választ. Vagy finomítjuk: Isten országába. Vagy ahogy sok istentiszteletet kezdünk: a vele való találkozásra, együttlétre. Nem röpke időre, múló pillanatra, hanem arra, hogy együtt legyünk vele. Erről szól a példázat – persze itt mennyről és pokolról beszél Jézus, mint Dickens is a Karácsonyi ének c. történetében a mennyről és pokolról álmodott a gazdag ember – de valójában arról szól a történet, hogy itt a földön (és majd a mennyben is) egyek vagyunk-e, együtt vagyunk-e Istennel, tudunk-e együtt gondolkodni Istennel.  Ha valamit még fel szeretnénk írni a tányérunkra, mint gazdagságunkat, ezt a hírt, amit énekeltünk is: Ha tiéd Isten, tiéd már minden. Mert Őtőle van mindenünk, a testi-lelki kincseink. 
Jézus világosan beszél Isten akaratáról, az Atyáról, nem példázatokban, hanem nyíltan: Isten szeretetet. Legyetek irgalmasak, ahogy Atyátok irgalmas. Erre hívott meg Isten. 

És persze innen jön először az önvizsgálat. Vajon észreveszem-e az ajtóm előtt fekvő Lázárt. Itt a parókián évtizedeken keresztül átéltük, hogy itt feküdt az ajtónk előtt egy férfi, akinek néha jutott egy kis kávé, szendvics, vagy emberi szó – máskor azonban mást kapott. De nemcsak őrá gondolok. S persze nem a világ minden koldusát bízta ránk Isten. Csak a te Lázárodat, aki éppen az ajtód előtt áll. Aki épp utadba kerül – sokszor sokkal közelebb van, mint gondolnánk. Észreveszed-e, hogy a házastársadnak mekkora szüksége van arra, hogy meghallgasd. Hogy a gyereked nemcsak zsebpénzt kér, hanem törődést, érdeklődést, bizalmat. Észreveszed-e, hogy a másiknak mekkora szüksége van arra, hogy bocsánatot kérj tőle? Észreveszed-e, hogy valaki ott van a közeledben, és valami biztató szóra, elismerésre, kedvességre vágyik? Észreveszed-e, hogy valakinek az idődre van szüksége? Észreveszed-e az ajtód előtt fekvő Lázárt? Észreveszed-e – azaz együtt vagy-e Istennel? Aki a szeretetben marad, Istenben marad. 

Ám ha itt, az önvizsgálatnál megállnánk, ijesztő volna a példázat. Jézus azonban továbbmondta a történetet. Nem Lázár megy vissza a még földön élőkhöz. Lázár mellékszereplő marad. Hanem van Mózesük és vannak prófétáik. Adatott nekünk is a Szentírás, az igehirdetés, amely Jézusra mutat. Adatott az ige, hogy Jézus hirdesse nekünk, élőknek. Akik gazdagok vagyunk – remélem, már senki nem tartja magát Lázárhoz hasonlónak: kivetettnek és elhagyottnak – mi vagyunk a gazdagok, akiknek Jézus mindenét odaadta. Igazságát – hogy irgalmas légy te is. Szentségét – hogy igazul élj. Életét is neked adta – hogy merj élni. Szórd szét kincseid – a gazdagság légy te magad. Ámen.