Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Fcs, 2026. május 31.	Jn 3:1-16.

Ünneplő Gyülekezet! 

Szentháromság ünnepe van. Minden más ünnepünk valamilyen eseményhez kötődik, Jézus földi életét kísérjük végig születésének ígéretétől kezdve mennybemeneteléig, a Szentlélek kitöltéséig. Ez az egyetlen dogmatikus ünnepünk. Vagy inkább azt mondom: itt a történés nem kívül zajlik, hanem belül. Önmagunkban. A többi ünnep a találkozások ünnepe – karácsonykor jönnek a pásztorok, vízkeresztkor a napkeleti bölcsek, virágvasárnap hatalmas tömeg veszi körül Jézust, Húsvétkor az asszonyok találkoznak a feltámadottal, Pünkösdkor ismét nagy a sokaság – háromezer ember keresztelkedik meg. Szentháromság ünnepén Nikodémus egyedül megy Jézushoz.
Ez az ünnep belső ünnep. Az eszmélődés ünnepe. Nézzük ma Nikodémus belső útját. Úgy érkezik, mint aki mindent tud. „Mi tudjuk”… kezdi. És nem így indultunk mindnyájan tizenéves korunkban? És sokan leragadtak ebben az állapotban, meg olykor vissza is térünk ide: Én tudom. Tudom, mi a jó. Meg tudom mondani valakiről, hogy érdemes-e rá hallgatni, vagy sem. Hiteles ember-e vagy sem. Én tudom. Mert tévedhetetlen mércém van. És persze megnézek egy filmet – mondjuk az Ádám almáit – és nem tudom, hogy a lelkész benne tényleg hisz, vagy bolond. Mi tudjuk – mondja Nikodémus is. És bármilyen magasra emeli Jézust, már-már Messiásnak mondja, Istentől jött tanítónak, de mintha Jézus elismertsége, küldetése az ő megítélésén múlnék. Mintha Nikodémus bizonyítványára volna szüksége Jézusnak. Mi tudjuk – így kezdi Nikodémus, s amikor Jézus megszólal, összeomlik benne ez az önhitt magabiztosság. Először még tényleges kérdést tud feltenni, aztán már azt sem. Összetörik benne az ÉN, és végül kérdései is elhalkulnak, és csak figyel Jézusra.
Ez a mi belső utunk. Amikor a magabiztosságból eljutunk a csodálatig. Először talán kérdéseink vannak, aztán elhalkulnak a kérdések, és feltör az imádság, az imádás szava: Ó, Isten gazdagságának, bölcsességének, ismeretének mélysége!
Istentiszteletünk rendjében ez az imádás szólal meg a bevezető zsoltár szavaiban, és még erőteljesebben a kyrie imádság tömör mondataiban. Nincsenek kérdések, nincs semmi bizonytalanság, csak magasztaljuk Jézust, akinek szeretete, irgalma és hatalma felfoghatatlan. Aztán az úrvacsora vételekor valóságosan is odaborulunk, térdre esünk Őelőtte, akit az Atya azért adott, hogy felnézzünk rá, és ha megmart is a kígyó, a bűn, a nyomorúság, mégis életünk legyen általa.

Jövő vasárnap már zöld lesz az oltárterítő színe. A növekedést fejezi ki. Hogy Isten igéje, amelyet belénk ültetett, amellyel a gyülekezetet egybegyűjtötte, növekedni kezd. Igen, keressük a növekedés útjait. De ne feledjük, mielőtt ide szeretnénk hívogatni embereket, be akarunk vonzani embereket, azelőtt ezt a belső ünnepet éljük át. Hogy elhalkulnak kérdéseink, és csak hallgatjuk és csodáljuk Jézust. Nem könnyű ünnep ez. Azt mondja Jézus: Újonnan kell születnetek. Aki nem születik víztől és Lélektől, nem látja meg Isten országát. Újonnan kell születnetek.
És Nikodémus jót kérdez. Hogyan születhetik az ember, amikor vén? Nem tudok elszakadni a múltamtól, a neveltetésemtől, a traumáimtól, sem az örömeimtől. A sikereim, a kudarcaim, a sok nemzedéknyi értékrend, amelyet már a magam képére formáltam mind mélyen belém ivódtak. Nem tudok attól elszakadni, hogy itt minden a versenyen múlik, küzdeni kell, mindenki a maga szerencséjének kovácsa. Nem tudok attól elszakadni, hogy itt mindennek és mindenkinek hasznosnak kell lennie, hogy aki nem hasznos, arra nincs szükség – csak addig akarom élni, amíg hasznosnak tudom magam, amíg nem szorulok másra. Hogyan tudnék elszakadni ezektől? Hogyan születhet az ember, amikor vén?
Újonnan kell születnetek. Nem elég kicsit formálódni, hanem a réginek meg kell halnia, annak össze kell töretnie, azt el kell teljesen hagyni. Elölről kell kezdeni – azaz éppen nem kezdeni, hanem kezdődni, azaz éppen ez a lényeg, hogy nem én teszem, hanem ezt egyedül a Szentlélek teszi meg bennem. Hogy ezért az újonnan születésért – vagy értsük így: felülről születésért – semmit nem tudok tenni. Csak vágyni rá. Csak felnézni arra, aki adatott nekünk: Jézusra, a megfeszítettre.
Mert ez a jó hír. Hogy ezt az újat Isten elkezdte. Úgy szerette a világot, hogy egyszülött Fiát adta, hogy aki hisz őbenne, el ne vesszen, hanem örök élete legyen. Ott van Jézus, ő szül újjá minket. Ő teremt újjá minket. A róla szóló örömhír, a Szentlélek, aki hitre hív, aki a bizalmat ülteti szívünkbe: Ha így szeret minket az Úr, hogy egyszülött Fiát adta értünk, akkor hogyne adna vele együtt mindent!
Újonnan, felülről kell születnetek – mondja Jézus. A teljesítménykényszer világa helyett a szeretet szabadságában élni. A jövőnk biztosítása helyett bíznunk abban, hogy az Atya gondoskodik rólunk. A kiszámítható utak helyett egyedül Isten útját keresni. Ahogy Jézus mondta. Keressétek először az Ő országát és igazságát, és ráadásul ezek is megadatnak nektek.
Nehéz ünnep az a Szentháromság ünnepe. Nem csoda, ha minden istentiszteletet bűnbánattal, irgalomra várva kezdünk. Ámen.