Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, Szfvár, 2026. április 19. 1. Pt 2:18-25

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Ma erre van szükségünk. Jézus áll ma elénk. Ő vezet. Mutatja az utat. 
Eddig is előttünk járt – de mintha nem vettük volna észre. Tele van a közélet feszültséggel, durvasággal, csiszolatlan, sorjázatlan gondolatokkal. És hát ne feledjük, mi, keresztyének is közélünk – sokszor szinte élen járunk a másik lenézésében, befeketítésében. És élen járunk a sértődöttségben, a kiábrándultságban, a megkeseredettségben is. 
Ma arra van szükségünk, amit Péter apostol írt: Kegyelem az, ha valaki Istenre néző lelkiismerettel tűr el sérelmeket, amikor igazságtalanul szenved. És aztán Jézusra mutat: Krisztus is szenvedett értetek és példát adott nektek, hogy az ő nyomdokait kövessétek. 
Jézus elénk áll, és vezet minket. Nem azt mondom, hogy csináljunk úgy, viselkedjünk úgy, mint Jézus. Hanem azt mondom, hogy kövessük Jézust. Követni nem lehet emlékezetből. Követni csak lépésről lépésre lehet. Nem úgy csinálok, mint ő, valami olyasmit, hanem azt teszem, mint ő. 
Nem könnyű az az út, az az életforma, amelyen vezet minket Jézus. Merthogy ez a bántalmak elhordozását jelenti. Van – és ez különösen is nehéz – amikor okkal bántanak. Mert valamit elrontottam. Mert nem jól döntöttem – nem tévesen, hanem lelkiismeretlenül. Vagy éppen önző vagy önös szándékkal. Ahogy minden szentnek maga felé hajlik a keze. S ha ez nyilvánvalóvá lesz, ha ezért megszólnak, azt nehéz elviselni. Teher a bántás is, teher a szégyen is. 
S van, amikor ok nélkül bántanak. Igazságtalanul. Kíméletlenül. Jézus nem viszonozta a gyalázást. Nem beszélt álnokul. Amikor vádolták, néma maradt. 
Illetve egyszer mégis megszólalt. Amikor a főpap szolgája megütötte. Akkor megkérdezte: Miért ütsz engem? Ha rosszat szóltam, bizonyítsd be, ha igazat mondtam, miért ütsz engem? 
Szóval a bántalmak elviselése nem tehetetlenség. Nem azért viseli el az álnokságokat, mert nem tudna mást tenni, kiszolgáltatott helyzetben volna. Nem úgy viseli el a bántalmakat, hogy nem törődik azokkal. Jézus nem közönyös, nem flegma. A bántalmakat csak szabadon lehet elviselni. Csak méltósággal lehet elviselni. Azzal a méltósággal, amelyet Isten ad nekünk. Azzal a szabadsággal, amelyre Krisztus szabadított fel minket, hogy csak és kizárólag az Atyához vagyunk kötve. Minden mástól, önmagunktól is szabadok vagyunk. Így mondja Péter apostol: Miután meghaltunk a bűnnek, az igazságnak éljünk. 
Jézus elénk áll, és vezet. Nehéz úton. Bántásokat hordozó úton. Sokan viselik úgy a bántásokat, hogy összeszorítják fogukat, és tűrnek, hogy megőrizzék méltóságukat. Jézus azonban nem önmagáért hordozta szenvedést, hanem azért, hogy minket az Atyához vezessen. És a százados, aki látta halálát, megvallotta: Bizony, ez az ember igaz volt. Jézus nem példát ad, hanem vezet. Az örökkévalóság útján. 
Mert annyira törékeny a létünk. Nemcsak személyes életünk, hanem családjaink, közösségeink léte törékeny. Törékeny és mulandó. Jézus az örökkévalóság útján vezet. Nehéz úton, a szenvedés útján – de ez az örök élet útja. Mert Jézus nemcsak letette életét, hanem vissza is vette. Feltámadásának ereje minket is éltet. Élteti közösségeinket – mennyire fontos, hogy munkahelyünkre, baráti kapcsolatainkba, a hobbinkba, a politizálásunkba, belevigyük Krisztustól kapott életünket. A presbitériumban, munkatársi körben sokat beszélünk arról, hogy a gyülekezetnek közösséget kell kínálnia. Nemcsak korosztályoknak, hanem különböző érdeklődési köröknek is. Pedig mennyivel egyszerűbb volna, ha meglévő, természetes közösségeinket járná át Krisztus-hitünk. Ha a horgász tónál, a lelátón, a kóruspróbán, a világhálós körökben is láthatóan, érzékelhetően Jézus nyomán járnánk. Nem magunkért, hanem mert Krisztus vezet. A megpróbáltatások idején szenvedésének mintájával, és feltámadásának erejével. 
Krisztus feltámadásának ereje tartja egyben családjainkat is – a megbocsátás, a megújuló bizalom, az irgalmasság, a cél tudata még a legnehezebb próbákban is egyben tartja a családokat. 
Jézus elénk állt, és vezet. Hogy megmaradjunk abban, amelyre hívott: hogy kedvesek vagyunk Isten előtt. Ez ad méltóságot, szabadságot mindenkor! Az Ő sebei által gyógyultatok meg. Jézus szenvedése gyógyító szenvedés. Minket, személyünket gyógyít. És gyógyítja közösségeinket, gyülekezeteinket – a halálból életre vezet. Szétszakadozottságból egyességre. Jézus elénk állt. Erre ma nagyon szükségünk van. Ámen.