Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, Szfvár, 2026. április 3. Jn 19:16-30.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim! 

Máskor egy mondattal összefoglaljuk, amit most felolvastam. Jézus meghalt értünk a kereszten. Az evangéliumok nem engednek ilyen gyorsan szabadon. Odaállítanak a kereszt alá. Végig kell néznünk, mit jelent az az egy mondat. 
Négy képet rajzol elénk János evangéliuma. Az első kép még távoli: Pilátus és a főpapok huzavonáját ábrázolja. A második a kereszttől kicsit távolabb, a zsákmányt osztó katonákat mutatja. A harmadik a kereszt alatt állókra tereli figyelmünket. A negyediken tisztán és egyedül Jézus látható. 

Négy kép, hogy szemléljük azokat, hogy lássuk Jézus halálát. Nem kell mondanivalót keresni, hogy mit jelent ez a mi korunkban. Csak egyszerűen szemlélni. 

Az első kép. Jézust a gonosztevők közé sorolják. Ott feszítették meg a két lázadó között. Keresztjén a felirat: A názáreti Jézus, a zsidók királya. A főpapok tiltakoznak. Hiszen nemrég még azt vallották: nincs királyunk, csak a császár. Most Pilátus nem enged. Amit megírtam, megírtam. – mondja. Amikor ítéletet hozott, nem volt ilyen határozott. Kétszer is kimondta, hogy semmiféle bűnt nem talál Jézusban, és mégis elítélte. Gyakran ilyenek vagyunk mi is. Utólag okosak. Későn határozottak. 
Megfeszítették őt – írja az evangélista. De nem kell hallgatnunk a kalapácsütéseket, nem kell látnunk, ahogy felállítják és rögzítik a keresztet. De ennél borzasztóbb, mikor rádöbbenünk, mi is ilyen dolgokon vitázunk, mint Pilátus és a főpapok, hogy elveszítjük szemünk elől a lényeget, s míg megvívjuk a magunk hatalmi harcait, aközben elveszítjük Jézust. 
Jézust a gonosztevők közé sorolták. Már az evangélium kezdetén, Keresztelő Jánoshoz menvén, a Jordánnál a bűnösök közé állt. Már akkor mondta róla János: Íme, az Isten báránya, aki hordozza a világ bűneit.

A második kép. A katonák elosztoznak ruháin. Elvégezték a piszkos munkát, most osztoznak a ruháin. Ez előbb még lefogták Jézus karját, hatalmas szögeket vertek csuklójába, két lábát egymásra feszítették, s a lábfejeket keresztülszegezték. Felhúzták a keresztet, kiékelték, hogy biztosan álljon. Emberek szegeztek a fára egy másik embert, Az erősek a gyengét, a fegyveresek a fegyvertelent. S most játszanak. Mint bármely más, építő munka után – az asztalos vagy a szántóvető fáradt napja után lepihen. Így játszanak a katonák. 
Nem tudják, hogy teljesül rajtuk keresztül Isten igéje: és köntösömre sorsot vetetettek. Nem azért játszanak, hogy teljesedjék az ige. Azért teljesül az ige, mert ilyen az ember. Beleszokik önmaga gonoszságába, embertelenségébe és közönyébe. Ilyen az ember, ha leveszi a tekintetét a Megfeszítettről. Bezárja maga mögött az ajtót, ne hallatszódjék be a világ jajkiáltása. János evangéliuma azonban odaállít minket a kereszt alá, hogy minden szenvedőben meglássuk Jézust, a Megfeszítettet. 

A harmadik kép már Jézus keresztjét mutatja. Másként, mint a szinoptikusok. Ott a galileai asszonyok távol álltak. Jánosnál közvetlenül a kereszt alatt. Jánost ebben nem annyira a történeti hűség vezette, sokkal inkább az a felismerés, hogy Jézus keresztje alatt válik tanítvánnyá a tanítvány. A tanítvány ott van Jézus mellett a szenvedés idején is. S éppen ez a közelség tartja meg a tanítványságban. 
Íme, a te fiad. – Íme, a te anyád. – mondja Jézus. 
Egymásra bíz bennünket – mondjuk. Az erősre a gyengét. A fiatalra az időset. S ha elfogadjátok tőlem: az új szövetség népére az ószövetség alatt élőket.
Egymásra bíz bennünket Jézus. A halállal vívódó számára mégsem mellékes a földi, a mulandó lét. Odaérkezett Jézus a határvonalhoz, s most mégsem arról beszél, hogy higgyetek Istenben, hanem gondoskodik édesanyáról. Az örök élet így járja át földi létünket. A szent a profánt. Jézus halála megtöri a halált, s ahol élet van, ott irgalmasság van, ott gondoskodás van. Íme, az első jele annak, hogy Jézus halála életet hoz a világba. 

A negyedik képen már csak futó árnyakként jelennek meg mások. Egyedül Jézus látszik. Egyedül az Ő hangja hallatszik, amint a 22. Zsoltárt mondja. Ahhoz a részhez ér: Nyelvem az ínyemhez tapadt – Szomjazom. 
S még egy szó: Elvégeztetett. Felkiáltott-e, vagy éppen csak hallani lehetett? Leolvasni lezáruló ajkáról? Nem tudjuk. De ez a szó visszhangzik azóta is azok fülében-szívében, akik ott állnak a kereszt alatt. 
S beleremeg a hangunk, amikor őt ismételve mondjuk: Elvégeztetett. 
Egy ember élete… A küldetés… A halálig tartó engedelmesség Istennek. Elvégeztetett – a sátánnal és a halállal vívott csata… A megváltás, hogy szabadok legyünk bűntől és haláltól. Elvégeztetett – lezárult a régi, és most – Jézus halála által – kezdődik az új teremtés, az örök élet. Elvégeztetett – teljessé vált Isten munkája. 
Remeg a hangunk, amikor Jézus halálát felidézve kimondjuk: elvégeztetett. 
S nem kell már tanítás, következtetések levonása. Ez a szó, pontosabban: az, aki a kereszten kimondta, véghez vitte, Jézus teremt bennünk új életet. Ámen.