Hasonló – és mégis egész más
Az Éden és a Gecsemáné
Köszöntés: Ugyanolyan, csak hasonló… – mondta kislányom valamikor háromévesen… Valami ilyesmiről lesz. Hasonló, csak egészen más. A hét folyamán három összehasonlítási pontot mutatok fel. Valójában mind arra mutat, hogy Jézus egészen más.
Pröhle professzor azt a kérdést vetette fel, hogy miért nem beszél Jézus az esszénus közösségről, miért beszél keveset a szaddúsceusokról. És miért vitatkozik olyan sokat a farizeusokkal? S ő azt vallotta, hogy azért, mert a másik két politikai-vallási párt egészen különbözött Jézustól. De a farizeusok erkölcse, vallásossága külső szemlélő számára hasonlónak tűnhetett. Hasonló – és mégis egész más. Erre figyelünk hát a hét első felében. Ma este az Éden és a Gecsemáné kert hasonlóságát nézzük. Illetve a benne lévőket: Ádámot és Jézust. Hasonló, és mégis egészen más. 
Ének: 189. Királyi zászló
Zsoltár (57:8, 2-4)
Kész a szívem, Istenem, kész a szívem arra, hogy énekeljek és zengedezzek!
Könyörülj, Istenem, könyörülj rajtam, mert nálad keres oltalmat a lelkem! Szárnyaid árnyékában keresek oltalmat, míg elvonul a veszedelem. A felséges Istenhez kiáltok, Istenhez, aki mellém áll. Segítséget küld nekem a mennyből, csúffá teszi üldözőimet. Isten elküldi szeretetét és hűségét.
Dicsőség az Atyának és a Fiúnak és a Szentléleknek, miképpen volt kezdetben, most és mindenkor, és mindörökkön-örökké. Ámen.
Kész a szívem, Istenem, kész a szívem arra, hogy énekeljek és zengedezzek!
Imádság

197. Jézus, sebeidnek mélye
1. Móz 3:8-11
Amikor aztán meghallották az Úristen hangját, amint szellős alkonyatkor sétált a kertben, az ember és a felesége elrejtőzött az Úristen elől a kert fái között. De az Úristen kiáltott az embernek, és ezt kérdezte: Hol vagy? Az ember így felelt: Meghallottam hangodat a kertben, és megijedtem, mert meztelen vagyok, és ezért elrejtőztem. Az Isten erre azt kérdezte: Ki mondta meg neked, hogy meztelen vagy? Talán ettél arról a fáról, amelyről azt parancsoltam, hogy ne egyél?  

Mk 14:32-39
Ekkor arra a helyre értek, amelynek neve Gecsemáné, és így szólt tanítványaihoz: Üljetek le itt, amíg imádkozom! Maga mellé vette Pétert, Jakabot és Jánost, azután rettegni és gyötrődni kezdett, majd így szólt hozzájuk: Szomorú az én lelkem mindhalálig: maradjatok itt, és virrasszatok! Egy kissé távolabb ment, a földre borult és imádkozott, hogy ha lehetséges, múljék el tőle ez az óra. És így szólt: Abbá, Atyám! Minden lehetséges neked: vedd el tőlem ezt a poharat; mindazáltal ne úgy legyen, ahogyan én akarom, hanem amint te. Amikor visszament, alva találta őket, és így szólt Péterhez: Simon, alszol? Nem tudtál egy órát sem virrasztani? Virrasszatok és imádkozzatok, hogy kísértésbe ne essetek: a lélek ugyan kész, de a test erőtlen. Újra elment, és ugyanazokkal a szavakkal imádkozott.

Két kert – az Éden és a Gecsemáné. Kertek bokrokkal, olajfaligetekkel. Mindkettő kies és csendes. Csupa béke. Az Édenben lemenő nap, érett gyümölcsök – a Gecsemánéban éjszaka, sötét. Az egyikben Isten léptei, a másikban lopakodó léptek surranása.
Mégsem a két kertről kell beszélnünk, hanem a két emberről. Ádámról és Jézusról. Nagyon hasonlóak – mindkettő Istentől származik. S mégis egész más – az egyik teremtmény, a másik Istentől született. Isten Fia, aki emberré lett. Valóságos emberré. Mindkettő fél. Mindkettő előtt a rettenet. Az egyiknek saját tettének következménye, a másiknak küldetése következménye. Mindkettő előtt a halál. Két hasonló ember, és mégis egészen más.
Ádám Istentől fél – Jézus Istenhez menekül félelmében. Az egyik Isten elől bújik el, Jézus Isten ölelésébe bújik el.
Sulyok Imre egyik kórusművének utolsó sorában így énekelnek: a kettő közül én melyik vagyok, melyik vagyok.
Most ez nem kérdés. Ádám fia vagyok. Hiszen Ádám nem történeti személy, nem az első ember, hanem maga a teremtmény. Aki vagyok, akik vagyunk mindnyájan. Ádám vagyok, aki fél. Fél Istentől. Előle rejtőzöm, szégyenemben, vágyaimban. Elbújok a bokrok közé, vallásosságom leveleivel takarom el magam, jónak mondott tetteimmel takarom el magam, mások hibáival takarom el magam. Szavaim rejtenek, csak nehogy meglátszódjék szégyenletes mezítelenségem.
Jézus pedig az Atya oltalmába menekül, jó akaratához folyamodik. S nem bizonyul mezítelennek. Még ha megfosztják is ruháitól, az Atya irgalmába öltözik – angyalok szolgáltak neki, mondja egy helyütt az evangélium.
Csak csodálni tudom az én Uramat, Jézust, hogy ennyire emberré lett. Félt, halálos tusakodással imádkozott, gyötrődött – ahogy mi is félünk, tusakodunk, rettegünk. De nem az Atya elől rejtőzve, hanem az Atya színe előtt leborulva. Csak csodálni tudom az én Uramat, Jézust, hogy az Atyától sem szenvedés, sem halál, sem rettegés, sem szomorúság el nem választhatta. Hogy a sötét éjszakában is, amikor az ellene törők lépései nyomán megzörrent már az avar, amikor távol már felsejlettek a fáklyák gyilkos fényei, Ő akkor is az Atya irgalmába rejtőzött.
Két hasonló ember – Ádám és Jézus. Mégis egészen más. Jézus az igazi ember, az igaz ember. Ne tévesszen meg semmiféle kísértés. Sem hatalom, sem vagyon, sem kényelem, sem biztonság vagy egészség. Ezek mind csak a tiltott fa gyümölcsei. Jézus egészen más. Ő az igaz ember.
Aki követésére hív. Hogy esendőségünkben is, tiltott gyümölcsökkel a kezünkben is csak az Atyához meneküljünk. S ránk törhetnek kisebb és nagyobb urak, rómaiak és a templomőrség csapatai, jöhetnek fáklyákkal és botokkal, az Atyánál menedéket találunk. Erre hívja tanítványait Jézus: Virrasszatok és imádkozzatok, hogy kísértésbe ne essetek! Ámen.

Imádkozzunk!

Miatyánk
Áldás
Ének: 110. Nyugvóra térek, Istenem.

Kedd, március 31.
Szeretettel köszöntök mindenkit itt az evangélikus templomban. És egészen megható, hogy itt lehet ma este velünk az Alba Régia Vegyeskar Kneifel Imre vezetésével.
Nagyhét keddje van, a műsor is a nagyhetet, nagypénteket idézi fel nekünk.
Ezen a héten az a gondolat vezérel, hogy „hasonló, és mégis egész más”.
A passió egy rövid részletét olvasom fel:

Kajafás és Jézus
Mk 14:55-64
A főpapok pedig az egész nagytanáccsal együtt bizonyítékot kerestek Jézus ellen, hogy halálra adhassák; de nem találtak. Mert sokan tettek hamis tanúvallomást ellene, de a vallomások nem egyeztek. Ekkor előálltak néhányan, és ezt a hamis vallomást tették ellene: Mi hallottuk, hogy ezt mondta: Én lerombolom az emberkéz alkotta templomot, és három nap alatt másikat építek, amelyet nem emberkéz alkotott. De vallomásuk így sem egyezett. A főpap ekkor középre állt, és megkérdezte Jézustól: Semmit sem felelsz arra, amit ezek ellened vallanak? Ő azonban hallgatott, és nem válaszolt semmit. Ismét megkérdezte őt a főpap: Te vagy a Krisztus, az Áldottnak Fia? Jézus ezt mondta: Én vagyok, és meglátjátok az Emberfiát, amint a Hatalmas jobbján ül, és eljön az ég felhőin. A főpap megszaggatta a ruháját, és így szólt: Mi szükségünk van még tanúkra? Hallottátok az istenkáromlást. Mi a ti véleményetek erről? Azok pedig valamennyien kimondták az ítéletet, hogy méltó a halálra. 

Két férfi középen. Kajafás és Jézus. Az egyik a főpap. De melyik? Mindkettőn fehér ruha. Az egyik megkötözött, a másik szabad. De melyik? Kajafás megszaggatta ruháját, így fejezte ki megbotránkozását, haragját, ítéletét. A törvény pedig azt írja: a főpap ne szaggassa meg ruháját.
Ki hát a főpap? Mert Kajafás úgy öltözött, Kajafásnak ez a státusza – de ki a főpap? Ki az, aki a másikat, az egész népet Isten elé viszi, könyörög érte? Ki az a kettő közül, aki népe megmentéséért fáradozik, s azért mindent bevet?
Két férfi áll középen. Kajafás és Jézus. Ki a főpap? Két hasonló ember – és mégis egész más.
A most felcsendülő kórusművek egyértelmű választ adnak. A Szentírás egyértelmű választ ad. S vajon a kettő közül tudunk-e választani? Nem szavakkal. Nem logikával. Hanem követéssel.
 
Áldott zenehallgatást kívánok. Nem békéset, hanem belső vívódással teltet. Amíg ki nem formálódik bennünk a válasz.

Szerda, április 1.
Szeretettel köszöntök mindenkit nagyhét szerdáján. 
Ezen a héten „hasonló, de egész más” emberekkel találkozunk. Hasonló – mint a csiperke a gyilkos galócával. Hasonló, de az egyik életet ad, a másik romlásba dönt. Hasonló, de az egyik Isten ajándéka, a másik az ördögtől való. Ma Jézus és Barabbás kerül elénk.
Ének: 365. Paradicsomnak, te szép….
Az Úr az én kőszálam, váram és megmentőm,
Istenem, kősziklám, nála keresek oltalmat, 
	pajzsom, hatalmas szabadítóm, fellegváram! 
Az Úrhoz kiáltok, aki dicséretre méltó, és megszabadulok ellenségeimtől. 
	Körülvettek a halál kötelei, pusztító áradat rettent engem. 
A sír kötelei fonódtak rám, a halál csapdái meredtek rám. 
	Nyomorúságomban az Úrhoz kiáltottam, segítségért kiáltottam Istenemhez.
Meghallotta hangomat templomában, kiáltásom a fülébe jutott. 
Dicsőség az Atyának és a Fiúnak és a Szentléleknek, miképpen volt kezdetben, most és mindenkor, és mindörökkön örökké. Ámen.
Az Úr az én kőszálam, váram és megmentőm,
Istenem, kősziklám, nála keresek oltalmat.

Mennyei Atyánk! Szabadságra és békességre vágyunk. 
Ne haragudjál, ha magunk akarjuk a szabadságot és a békét megragadni. Sőt, késztess arra, hogy ott keressük, ahol van – Tenálad. Akkor is, ha mélységbe kell érte mennünk. Jézus Krisztussal, aki veled és a Szentlélekkel együtt Isten, él és uralkodik mindörökkön örökké. Ámen. 
Ének: 195
Barabbás és az Atya Fia
Mk 15:6-15
Ünnepenként pedig szabadon szokott bocsátani nekik egy foglyot, akit kértek. Volt akkor egy Barabbás nevű fogoly a lázadók között, akik a lázadás idején gyilkosságot követtek el. A sokaság tehát felmenve Pilátus elé kérte, hogy tegyen eleget a szokásnak. Pilátus pedig megkérdezte tőlük: Akarjátok, hogy elbocsássam nektek a zsidók királyát? – mert tudta, hogy irigységből szolgáltatták ki Jézust a főpapok. A főpapok azonban felbujtották a sokaságot, hogy inkább Barabbás elbocsátását követeljék. Pilátus ismét megszólalt, és ezt mondta nekik: Mit tegyek akkor azzal, akit a zsidók királyának mondotok? Azok ismét felkiáltottak: Feszítsd meg! Pilátus megkérdezte tőlük: De mi rosszat tett? Azok pedig még hangosabban kiáltották: Feszítsd meg! Pilátus pedig, minthogy a sokaság kedvére akart tenni, szabadon bocsátotta nekik Barabbást, Jézust pedig megostoroztatta, és átadta, hogy megfeszítsék.
Ezek az evangélium igéi.

Jézus és Barabbás – miért volnának hasonlók?
A nevük szinte össze is keverhető. Jézus azt vallotta, hogy Ő az Atya Fia – és a Barabbás név pont ezt jelenti: bar Abba – az Atya Fia. Sőt, Máté evangéliumának néhány régi kézirata ki is egészíti Barabbás nevét, hogy őt Jézus Barabbásnak hívták. A nevük könnyen összekeverhető.
De hasonlóságuk ennél mélyebb. Mindketten a szabadságot hirdették, azt vallották magukról, hogy szabadságot hoznak a népnek. Barabbás fegyverrel, saját erejével – lázadásért és gyilkosságért ítélte el Pilátus. Jézus az Atya iránti engedelmességgel, fegyvertelenül, erőszak nélkül. Ugyanolyan elszánt mindkettő. Szinte lehetetlenért küzdenek. Kitartóan, a végletekig. Barabbás a hatalmas Római Birodalom ellen, Jézus pedig az egész történelemmel és minden tapasztalattal szemben járja a maga fegyvertelen, erőszakmentes útját. A szabadságot hirdették mindketten. Hasonlóak, mégis egész mások. Más a gyökerük, és más az eredményük is. Halál és élet. A történelem során olykor-olykor győzelemre jutott a kicsinyek fegyveres ellenállása, felkelése. De soha nem oltotta el az erőszak parazsát, mindig újra lángra lobbant. S ami egykor a kicsinyek győzelmének tűnt, az később zsarnokságnak bizonyult. Barabbás és Jézus. Hasonló, és mégis egész más. Halál és élet. 
Nagyon hasonló a kettő. Mindkettő elítélt, mindkettő előtt ott mered a kereszt. Hasonló a kettő. S mégis egészen más. Az egyikért lelkesednek, a másikat veszni hagyják. Az egyik keresztre kerül, a másik kegyelmet kap. Egyik, aki megmenekült, valahol eltűnt a tömegben. A másik, akit vesztőhelyre vittek, mindig a szemünk előtt van. Barabbás időt nyert. De aki keresztet vállalt – mégis ő él, mégis csak ő szabadítja meg népét.
Hasonló, mégis egész más. Vajon tudunk-e dönteni, hogy kire figyelünk? A főpapok azt suttogják, Barabbást válaszd – az a Másik, az Élethozó azonban Téged választott! Ámen.

Hitvallás
Imádság
Úr Jézus Krisztus, ki a keresztfán meghaltál – nemcsak Barabbás helyett – hanem értünk, emberekért, hogy nekünk szabadságot és örök életet adj! Meghaltál, de íme, élsz és mindent megteszel üdvösségünkre.
Könyörgünk azokért, akiket ma fogságban tartanak emberi erők: háborúk és hatalmi visszaélések, a megélhetés gondjai és a kilátástalannak tűnő jövő aggodalmai.
Adj szabadságot azoknak, akiket gúzsba köt a rájuk háruló felelősség, az elvárások terhe.
Könyörgünk azokért, akiket elzár a másik ember elől a bennük élő előítélet, vagy az ideológiák különbözősége, gyermekkori lelki sérüléseik, a bennük élő bizalmatlanság.
Adj szabadságot lelked erejével minden szenvedélytől, megszokástól és bűntől. 
Könyörgünk azokért, akiket ma fogva tart a betegség, a fájdalom, a gyász vagy a magány. 
Adj szabadságot Lelked erejével az örök élet ismerete által, a halált is legyőző reménység által, a határokat is átható szereteted és irgalmad által!
Könyörgünk egyházadért, hogy igédet szabadon hirdesse minden keresztyén testvérünk, hogy ne akadályozzon szerénységünk, kétségünk vagy hitetlenségünk abban, hogy Téged, az élet forrását ismertté tegyünk az emberek előtt!
Adj szabadságot híveidnek, aki minden mulandó felett vagy, hogy szabadon szolgálhassunk Téged, és dicsérjünk nemzedékről nemzedékre, míg elhozod országodat, ahol örökké zeng dicséreted! Ámen.

Miatyánk.
Áldás

Ének: 126. A nap világ