Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, Szfvár, 2026. március 22. Zsid 9:11-15.

Nem azért jött az Emberfia, hogy neki szolgáljanak, hanem hogy ő szolgáljon, és életét adja váltságul sokakért. (Mt 20:28)
A böjti idő 5. vasárnapján szeretettel köszöntöm a gyülekezet, gyászoló testvéreinket, akik Simon Lajosnéra emlékezve jöttek közénk. Ezzel az igével keresztünk vigasztalást  reménységet ravatala körül állva.
Ezt az 5. vasárnapot fekete vasárnapnak is nevezik. Ettől kezdve olvasták a régiek a passió történetét, Jézus szenvedésének eseményeit.
Mi is lefosztottuk az oltárt. Díszeit félreraktuk. Csak az maradt fenn, ami közvetlenül utal Jézusra, vagy egészen őt hordozza: a Szentírás, a nyitott Biblia és a feszület. Csak Jézus. Őrá nézünk. Hogy Őt lássuk.
Énekeink alatt Bach korálkíséreteit halljuk kántoraink szolgálatával.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Hálás vagyok Istennek ezért a szaváért, ahogy ez a levél leírta, átadta azt. Nehéz szívvel tanulmányoztam, és egyre mélyebben hatolt belém – fájó sebet vágva. Talán testvéreimnek is elemébe vág. Azt mondja ugyanis Jézus haláláról: „hogy megtisztítsa lelkiismeretünket a holt cselekedetektől”. Holt cselekedetek. A hiábavaló, eredmény nélküli, a céltalan, a fölösleges, a lényeget elkerülő, a lényeget háttérbe szorító … talán ezekkel a szavakkal tudnám leírni. S eszembe jutnak az üresen töltött időim, amikor beszéltem, de nem mondtam sokat, amikor teszek valamit, de a lényeges dolgokat halogatom. Ha azt kérdeznénk egy felnőttől, hány órát lóg a világhálón, hosszú órákat fog mondani. S a legtöbbre abból nem is emlékszik. Holt cselekedetek.
Jézus azért halt meg a kereszten, azért adta oda önmagát, hogy megtisztítsa lelkiismeretünket a holt cselekedetektől. Megtisztítsa – ez a katarzis. Meghalt, hogy minket katarzisig juttasson el.
Persze nem a napirendünkről akarok most beszélni. Az olyan, amilyen. Amilyenek mi magunk vagyunk. Jézusról akarok beszélni, aki nem külsőleg akar megtisztítani. Nem akar minket jobb színben feltüntetni, mint amilyenek vagyunk. Nem azt mondja mézes-mázos szóval, hogy téged így is szeretlek, elfogadlak úgy, ahogy vagy. Hanem kiteszi a szívét értünk. Leteszi az életét értünk. Eljön a mennyből, a magasból, a boldogból, a tisztából, közénk e poros földre. Otthagyja dicsőségét, a mennyet, a kényelmet, a biztonságát. (Milyen fontosak ezek nekünk!) Eljön. Utánunk jön. Mert látja, hogy eltévedtünk. Keres minket, elveszetteket.
Mert nemcsak a cselekedeteink holtak, hanem mi magunk – egyenként, nemzetként, emberiségként – rohanunk önmagunk pusztítása, pusztulása felé. És Jézus jön, s nem rohan velünk a pusztulásba, hanem odaadja magát értünk.
Jézusról szeretnék beszélni, vagy inkább csendben rá mutatni. Ember, tedd le a kezedből a gépet, a távkapcsolót, a fakanalat, a kardot. Ne foglaljon le, hogy mit csinálsz, vagy mit kell csinálnod. Hogy miként boldogulsz, hogyan tervezed a jövődet, hogyan építed a közösséget. Ne akarj mindent megoldani. Tedd le kezedből eszközeidet! Most Jézusra figyelj! Egyedül Jézusra nézz!
Milyen érdekes, mikor kérdeztük, az istentisztelet melyik része jelent sokat, akkor szinte senki nem jelölte a kezdő zsoltárt, a kyrie imádságot. Talán azért, mert aközben nem csinálunk semmit. Az nem rólunk szól. Hanem Isten nagyságát, Jézus irgalmát hirdetik. Pedig milyen szükségünk volna nem cselekedni. Nem azért figyelni Jézusra, mert számunkra valami hasznosat mond. Hanem csak figyelni.
Mint ahogy a görög drámák egyszer csak rólad kezdenek szólni. A külső történet egyszer csak belül kezd hatni, katarzist hoz. Még a görög drámáknál is jobban megtisztítja Jézus lelkiismeretünket a holt cselekedetektől. Hogy szolgáljunk az élő Istennek.
Merthogy nem arról van szó, hogy az ember ne tegyen semmit. Hogy az ember csak báb volna. De arról szó van, hogy élő, éltető tettek csak úgy születnek, ha Krisztus cselekszik előbb. Ha minket is áthat Krisztus tette.
Szó sincs arról, hogy dőljünk hátra a karosszékben, és várjuk a sült galambot. De arról szó van, hogy amit teszünk, vagy tenni tudunk, a legjobb esetben is csak árnyéka a mennyeinek. Amit Jézus tesz, az pedig a valóság. Az az igazi. Az maga a menny.
Amikor a keresztségben halálával és feltámadásával egyesít. Amikor igéjével a Szentlélek megszólít. Amikor az úrvacsorában önmagát adja nekünk, akkor az örökkévaló örökség ígéretét adja. A mennyet, amelytől nem választ el a testi halál sem. Amelytől nem szakít el a gonosz.
Amit Jézus tesz, az nem jelkép. Nem árnyék, nem másolat, hanem az igazi. A valóságos élet. Ebből élünk. Ámen.