Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.   	Fcs, 2026. március 15.     Gal 4:21-31

Laetare – örüljetek. 
„Ha a földbe vetett búzaszem nem hal meg, egymaga marad; de ha meghal, sokszoros termést hoz. ”  Jn 12,24
Ez az öröm jellemző erre a vasárnapra. Hogy sokszoros termést hozott a földbe vetett búzaszem. Meghalt a búzaszem – és sokszoros termést hozott. Örömünknek ára van. 
Amikor ma Isten színe elé lépünk, ne magunkra nézzünk. Ne azért bánjuk meg bűneinket, mert felfedeztünk valami rosszat magunkban. Hanem egyszerűen csodálkozzunk rá Jézusra, hogy értünk halt meg a kereszten. Kik vagyunk mi – és kicsoda Ő, hogy értünk elszenvedte a halált? Mennyit érek neki, ha értem elszenvedte a halált? 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves testvéreim!

Nem könnyű ez az igeszakasz. Nem akarom most sem az ószövetségi történetet, sem a galaták helyzetét részletesen elmondani. Hanem azt, ami most ránk vonatkozik. Röviden két ellentétpárról van itt szó. A test szerint született és az ígéret szerint született fiúk. A rabszolgaság és a szabadság. Ez a két ellentétpár. 
Azt mondjátok erre, hogy mindegyikünk test szerint született. S igen. És ennek minden következményét hordozzuk. Például megéhezünk – ahogy ott az ötezer ember, akik hallgatták Jézust. Megéheztek, mert hát volt gyomruk. És az a gyomor egy idő után kiürült. Igen, vannak ösztöneink. Indulataink. Vannak tanult reflexeink – aggodalmaink és vágyaink. Gyerekkori sérüléseink, amelyek befolyásolják magatartásunkat, a kapcsolatainkat. Mert test szerint születtünk. És le kell metszenünk a szőlőt, és meg kell főzni az ebédet, és holnap reggel munkába kell indulnunk – mert test szerint születtünk. 
Izsák is test szerint született – de született ígéret szerint is. Merthogy – így írja a Szentírás – a szülei, Ábrahám és Sára már nagyon öregek voltak, nem lehetett volna gyerekük. Hogy Izsák megszületett, az a lehetetlenség. Valami a nem lehetségesből valóra vált. Izsák is hordozta testi adottságait – de ígéret szerint született. A lehetetlen vált valóra. 
Amikor bennünk hitet teremtett a Szentlélek, hasonlóak lettünk Izsákhoz. Mert hinni lehetetlen. Hinni a feltámadást? Hinni, hogy van valami a világmindenségen kívül? Hinni, hogy öt kenyér és két hal elég ötezer embernek, és még tizenkét kosárral összegyűjtenek maradékot? Hinni lehetetlen. Amikor bennünk hitet teremtett a Szentlélek, a lehetetlen vált valóra. Nem testtől születtünk, hanem ígéret által, aki azt mondta: több lesz a gyermeke az elhagyottnak, mint a férjes asszonynak. Ígéret által születtünk, aki azt mondta: menjetek, tegyetek tanítvánnyá minden népet. Aki azt mondta: Ha én felemeltetem a földről, magamhoz vonzok mindeneket. Ígéret általa születtünk. Jézus által, aki felemeltetett a földről, aki felemeltetett a keresztre. Belőle születtünk. A búzaszem meghalt, és sokszoros termést hozott. 
Hogy túlnőhetünk testi létünkön, hogy aggodalmaink között is reménységünk van, hogy mulandóságunkban is öröm tölt el, az abból született, hogy mi ígéret szerint hitre hívattunk el. Hogy a földbe vetett búzaszem meghalt, és sokszoros termést hozott. 
Nem vagyunk többé szolgaságban, hanem szabadok vagyunk. És megint azt mondjátok: azért eléggé korlátok közé szorítanak az ízületeim, amikor két emeletet le kellene mennem. És amikor a két nagymamánál egyszerre kellene helytállnom. És amikor a körforgalomnál beragadok a dugóba, pedig be kellene érnem pontos időre. És amikor a tanár magyarázza a fizikatételt, de nekem már beletörik az agyam. És amikor tudom, hogy kedvesnek kellene lennem a gyerekemmel, de már fáradt vagyok, és ő is olyan csúnyán szólt vissza. És amikor valami szépet akartam mondani valakinek, de ő félreértette, és megsértődött. Méghogy szabad volnék? Inkább szolgának érzem magam, aki alá vagyok vetve az időnek, az adottságaimnak, a testi-lelki erőmnek, a bűneimnek. Mégis te, az ígéret gyermeke, szabad vagy. Igen, korlátoz a test, az idő, a világ jó vagy rossz rendje, saját ismereteid határa. Mégis szabad vagy: szabadon mehetsz az Atyához. Ha nem, mint győztes járulhatok hozzád, a vereségem mégis elviszem – mondja egy szép norvég ének (387). Istentől nem választ el sem a gyengeséged, sem a méltatlanságod, sem a mulandóságod. Lehet, hogy már beszélni sem tudsz, lehet, hogy nem tudod kimondani érzéseidet, lehet, hogy már hited sincs – az Atyához mégis szabadon mehetsz, mert Jézus utat nyitott neked. 
Mert Jézus utat nyitott. Mert Jézus nemcsak öt kenyeret és két halat osztott szét, hanem önmagát osztotta szét, osztja szét az úrvacsorában. Mert ő lett számunkra az élet kenyere. Örömünk forrása. Talán éppen ez a szabadság igazi mértéke: nem önmagunkra figyelünk, hogy mink van, és mink nincs, hanem Jézusra. Aki önmagát adta értünk. Benne van örömünk forrása. Ezért mondja a zsoltáros: örüljetek! Szívből örüljetek mind! Ámen.