Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, Szfvár, 2026. március 1.  1.Thessz 4:1kk

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és a mi Urunktól, Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

A kívánság szenvedélye
Nos, ez a szakasz arról árulkodik, hogy Pál apostol már nem volt túl fiatal, amikor ezt a levelet írta. Pedig ez az első a ma ismert 13 páli levél közül. És Pál nem igen lehetett több 50 évesnél. 
De hogy valaki ne a kívánság szenvedélyével tekintsen feleségére! Hiszen éppen avval bátorítjuk a fiatal párokat, hogy a szerelem nem szükségképpen múlik el, és a testi kapcsolat még 50 évnyi házasság után sem válik mellékessé. 
Baj lehet, ha egy fiatalember meglát egy fiatal nőt, és azt mondja: Hű, de szép!? És vajon nem használjuk-e azt a kifejezést, hogy „vonzó”, minthogy valaki vonzza a tekintetünket és talán a szívünket is? 
Miért írja Pál apostol, hogy „akik nem ismerik Istent”, azok kívánkoznak szenvedélyesen  házastársukra? Vajon bűn volna a szexualitás? A szerelem? A testi kapcsolat? 
Persze nem voltunk ott. Nem tudjuk, mire gondolt Pál apostol, és miért így fogalmazott, amikor ezt a levelet írta. Talán a Thesszalonikában dívott orgiák, vallási prostitúció miatt írta ezt… Talán a gyülekezetből érkezett hírek késztették ezt írni. Szóval nem tudjuk. 
Azt sem tudjuk, hogy akik évszázadokkal ezelőtt a kánaáni asszony történetét és ezt a levélbeli szakaszt egy vasárnapra helyezték felolvasásul, azok milyen közös pontot láttak a kettőben. 
Ma úgy látom, hogy a kánaáni asszony történetéből leginkább a tanítványok szerepe érdekes. Akik kérik Jézustól, hogy bocsássa el ezt az asszonyt. Úgy tűnik, ők figyelmesebbek, mint Jézus, aki várakoztatja őt. Pedig a tanítványok – ez világosan kitűnik a szövegből – nem az asszonyra figyelnek. Magukkal vannak elfoglalva. „Bocsásd el az asszonyt, mert kiáltozik utánunk. Zavar.” Olyan ez, mint amikor a rendelőintézetben előre engedik a kisgyermekes anyukát, csak ne visítson már annyit az a gyerek. Mert kényelmetlen, zavaró. Elég volt belőle! Rendezzük el az ügyét, és aztán foglalkozzunk magunkkal. 
Ilyen a kívánság szenvedélye is. Én vagyok fontos, a másik vagy zavaró tényező, vagy megszerzendő vadászzsákmány. Én – és rajtam kívül a másik. Én, és a másik, a tárgy, az eszköz. Pedig az házasságban a másik nem eszköz, még csak nem is segédeszköz, hanem a másik társ. A részem. A kettő eggyé lett. 
Akik nem ismerik Istent – írja Pál apostol. Igen, mert Isten egy. A háromszemélyű Isten egy. Nem eszköz, nem tárgy az Atya szemében a Fiú, Jézus. Nem tárgy, amit fel lehet áldozni. Nem eszköz, amivel fizetni lehet. Jézus és az Atya egy. Jézus azért lett emberré, mert velünk való egységét akarta megélni. Velünk, az emberrel akart egy lenni. Aki ismeri Istent, az Ő egységét, a Szentháromság Isten egységét hordja magán a házasságban is. A gazdasági életben is. 
Jézus és a kánaáni asszony beszélgetése oda ér el, hogy közük van egymáshoz. Ha kutya is, hullik az asztalról morzsa. 
Pál apostol erről beszél ebben a szakaszban. Sem a másik embert ne tekintsük kívülállónak, sem Istent ne tartsuk kívülállónak. 
Arra hívott el Isten, hogy megszentelődjetek. Nem valami erkölcsi tökéletességet állít elérendő célként elénk Pál apostol. Hiszen a farizeusok ilyen szándékkal olvasták a törvényt. Tartsd meg a törvényt, légy tökéletes. S közben embertelenné lettek. A képmutatás és a formális vallásosság áldozataivá. Amikor erkölcsi tökéletességre törekszik valaki, amikor a feddhetetlenség a mozgatórugója, akkor elkülöníti magát, elválasztja magát az ember Istentől is, a többi embertől is. Én vagyok – és minden más idegen, legyőzendő vagy eszközként használandó. 
Arra hívott el Isten, hogy megszentelődjetek. Hogy felismerjük: Közünk van egymáshoz. Istenhez tartozom. Embertársaimhoz tartozom. Ezt a szerves kötődést, amit Jézus teremtett meg bennünk tudtunkkal vagy tudtunkon kívül – ezt nevezzük szeretetnek. Ezt a szerves kötődést nevezi Martin Buber az én kiterjesztésének. Szeretlek, eggyé lenni kívánok veled.
S innen kezdődik az ember böjtje. A hit harca. Hogy mindent legyőzzünk, ami ez ellen a kötődés ellen szól. Olyan hétköznapi dolgokban, amiről Pál apostol ír. 
Ez a hit harca. Mindennapi, folyamatos figyelem arra, hogy Krisztus él bennünk. Mindennapi, folyamatos követése Krisztusnak. Keresése az Ő közösségének. A hit harca ez – amelyben olykor elbukunk. Nem is próbáljuk mentegetni magunkat, a körülményekre hivatkozva. Hanem lesütött szemmel, szégyenünket hordozva állunk oda egymás elé, Isten elé: bocsáss meg nekem. Az a reménységünk, hogy az Atya is kiterjesztette énje határait, és Jézusért vállalja velünk a közösséget. Hogy éljünk Őáltala. Ámen.