Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.  	Gárdony, Szfvár,                Péld 9:10.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Csütörtökön adták át szolgálatának a bakonycsernyei evangélikus óvoda épületét. Szépen kivitelezett, három csoportszobás, modern épület. A háromezer fős településnek óvodája. Három csoport – azt feltételezi, hogy a faluban három esztendőnként mintegy nyolcvan-kilencven gyermek, évente 25 gyermek születik. Miközben örvendezünk ennek a szép beruházásnak – egy és negyed milliárd forint – aközben látjuk a magyarországi termékenységi rátát – ma ez Magyarországon ezer főre 8,2 gyermek –, s látjuk a születések számának rohamos fogyását. És úgy tűnik, a kormányzati erőfeszítések, hogy mennyiféle családi támogatást nyújtanak, amellyel próbálják vonzóvá tenni a gyermekvállalást, kevésnek bizonyulnak. Mert a következő generációnak megszületése, felvállalása hit kérdés. Bizalom kérdés. 
A gyermekvállalás csak egyetlen szelete annak a nagy problémának, amely nemcsak a mi hazánkat, hanem szinte az egész világot jellemzi. Egy idei felmérés, amely 28 országot érintett, azt mutatja, hogy világszerte csökken a bizalom a vezetés iránt, félnek a kereskedelmi konfliktusoktól, a recessziótól – szóval a jövő iránt kicsiny a bizalom. 
Ezen a háttéren hangzik ma az ige: a bölcsesség kezdete az Úr félelme. 
Nem azért biztos a jövő, mert biztosítjuk. Hiába megannyi családtámogatási program, nem születik több gyermek. A II. Világháborút követően az emberekben élt a remény. Még a sztálini-rákosi rendszer sem tudta megtörni népünkben a bizalmat. Mert nem politikai vezetők, nem gazdasági feltételek, még csak nem is a fegyvernyugvás, nem az ún. kiszámítható jövő, az életpálya modellek adnak jövőt, hanem Isten hűsége. A jövő nem Isten kezében van – mintha minden történésért Ő volna a felelős. Hanem a jövő maga az Úr. Mert Ő a teremtő, az életadó, akiből minden származik. Nem Isten segítségére van tehát szükségünk, hanem magára Istenre, hogy Ő álljon szívünk, gondolkodásunk közepén.
Ezért a bölcsesség kezdete az Úr félelme. Az élet alapja, a remény kiindulása az a felismerés, hogy hűséges az Úr. Az élet alapja, hogy jövőnk tervezésénél számításba vesszük Istent. A bölcsesség kezdete az Úr félelme. 
A bölcsesség kezdete – és aminek kezdete van, annak van folytatása, kifejlődése is. Erről beszél Pál apostol a Szeretet himnuszában. Ő nem a kezdetről tanít, hanem a „legkiválóbb útról”, a Lélek legnagyobb ajándékáról, a szeretetről. 
S ezt olvasva kitűnik, milyen pontos tükör előtt állunk, milyen pontosan rajzolódik ki a szeretet-hiány, amelyben élünk, s akik vagyunk. A bölcsességnek kezdete az Úr félelme, kiteljesedése pedig a szeretet. De már a kezdetnél hiányokkal küzdünk, mennyire messze állunk akkor a kiteljesedéstől, a szeretettől! Hála Istennek, hogy nemcsak tükröt tart elénk, hanem evangéliumát is hirdeti. 
Jézus elindul – olvassuk az evangéliumban – Jeruzsálem felé. Szenvedése útján. Benne teljessé lett a szeretet. Mert Ő teljesen egy az Atyával. Őt nem riasztja a bizonytalan jövő, kétely. Ő tudja, teljesen az Atya kezében van. S nincs más élő, éltető, mint Ő. Ezért mikor szenvedései útjára indul, oda tud figyelni az út szélén állóra, a bajban lévőre, és meggyógyítja őt. Ennyire hétköznapi eseményben is látszódik: amikor az Úrra tekintünk, amikor Ő áll szívünk közepén, akkor teljessé válik bennünk a szeretet.
Jézus elindul s hívja tanítványait – minket is – hogy kövessük ezen az úton. Hogy tanúi legyünk annak, hogy az Atya valóban hűséges. Hogy nemcsak teremtett, hanem ma is tőle származik minden élet. S ha földi hatalmak ezt az amúgy is mulandót el is veszik, az Atya örök életre hív. 
Jézus elindul Jeruzsálem felé, s hívja tanítványait, hív minket. Nem arra, hogy utánozzuk őt. Hanem hogy vele menjünk. Hogy nekünk adja, ami az övé, hogy halála legyőzze halálunkat, élete éljen bennünk, hogy az Atyával való kapcsolata, egysége megőrizzen minket is a hitben, reménységben és a szeretetben. Hogy teljessé váljék bennünk, amit elkezdett bennünk a Szentlélek. Ámen.