Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Fcs, 2026. február 1. Jer 9:22-23.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!
A játszótársam, mondd, akarsz-e lenni?
Kérdezi Kosztolányi Dezső. S bár gyermekképekkel kezdi a versét, komoly felnőtté érett emberként fejezi be. A játszótársam, mondd, akarsz-e lenni. S bár nincs benne a szeretet szó, sem a szerelem, de ez igazi szerelmes vers. Esküvőkön gyakran elhangzik. S azt gondolom, tanulnunk kell. Már azt is, hogy a szerelem, a házasság az ilyen közös játék, amiben a játszó felek egyazon komolysággal és odaadással, elkötelezettséggel és lelkesedéssel vesznek rész. S mennél inkább részt vesznek, annál inkább válnak eggyé. 
A házasság nem üzlet, hogy te ennyit adsz bele, én is ugyanannyit, és amennyit te adsz, annyit adok én is. A házasság nem üzlet, hogy méricskéljük, mi éri meg, és mikor válik ráfizetéssé. A házasság nem üzlet, hanem eggyé válás. Nem azért választottalak, mert szükségem van rád, mert jól főzöl, mert erős vagy, hanem azért, mert szeretnék veled játszani mindent, mi élet. 

Az evangéliumi igéből úgy tűnik, hogy az Isten-hit, amikor a Gazda szolgálatába szegődünk, az valamiféle szerződés. Te az Istenem leszel, én pedig várom tőled, hogy megadd a mindennapi kenyeret. Én szolgállak Téged – megtartom a parancsolatokat, betöltöm az előírásokat ahogy tudom – te pedig meghallgatod imádságaimat, rendelkezésemre állsz, kiszámítható vagy. Kifizetsz a nap végén, megadod a jussomat, amiért megdolgoztam. S aki többet dolgozik, annak több jár. 
De Jézus megfordítja a szemléletet. Ne a saját oldaladról nézzed, hogy mi jár, hanem nézd a Gazda oldaláról, hogy kinek mit tud adni. Jeremiás könyve pedig egészen úgy írja le – más szavakkal – ahogy Kosztolányi a szerelmes versét. Hogy az Istennel való kapcsolatunk nem üzlet. Mert hát tényleg nagy kincs a bölcsesség, a gazdagság, az erő – annak, akinek adatott. Nem ezek nem negatív fogalmak, ez mind nagyszerű dolog. Szó sincs arról, hogy ezeket elvetné az Úr. Hogy ezek nem illenének egy keresztyén emberhez. Még csak nem is arról van szó, hogy a dicsekvés csúnya dolog. Akkor az Isten-ismerettel sem volna méltó dicsekedni. 

Az Istennel való kapcsolat nem üzlet, hanem ismeret. Amikor Ő meghív magához – mint a Gazda a szőlőmunkásokat, mint az Atya az apostolokat – hogy munkatársak legyünk, hogy játszótársak legyünk. Az üzlettársak egy bizonyos projektben kötődnek egymáshoz, aztán megállapítják, ki mivel tartozik a másiknak, s mennek tovább. A játszótárs – ahogy Kosztolányi megírta – mindenben együtt megy a másikkal. Mint ahogy Jézus tanítványai mindenben követték Jézust. 

Azért Jézus nem kérdezi, hogy akarsz-e játszótárs lenni. Hanem meghív. S mielőtt válaszolnál, teljesen kitárja önmagát. Nem választási demó-programot mutat, hanem megmutatja, hogy számára a szeretet, a jog és az igazság (így fordították ezeket a lefordíthatatlan szavakat) az érték. A szeretet, a hűség, kegyesség, kedvesség – talán ez az első jelző. A második nem is annyira jogot jelent, nem merev szabályokat, mint inkább életrendet, ami alapján dönteni lehet, értékelni saját helyzetünket. A harmadik pedig az adott szóhoz, a szövetséghez való ragaszkodást jelenti, a kapcsolatokban való megállást. Jézus feltárta magát előttünk. Tanításában, szenvedésében és halálában, feltámadásában és a Lélek kitöltésében megmutatta, hogy bölcsessége nem követhető emberi értelemmel, hogy ereje gyakran éppen a gyengeségben lesz láthatóvá, gazdagsága pedig éppen mi vagyunk, azok, akiket életre vezetett. Jézus feltárta magát előttünk, és azután szól: a játszótársam, mondd, akarsz-e lenni. S boldog ember, aki ezt a hívást elfogadja! Virágok közt feküdni lenn a földön /  s akarsz, akarsz-e játszani halált – fejezi be Kosztolányi. S Jézus, aki mélyre szállt, és aki kereszthordozásra, naponkénti meghalásra hív (hogy meghaljunk a bűnnek naponként), ő mégsem itt fejezi be a verset. Hanem az élettel, amely még a halálnál is erősebb Őáltala. Ámen.