Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, Szfvár, 2026. január 11. Lk 2:41-52.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!
Bódás János versét gyakran hallhatjuk karácsonyi ünnepeinken: „Jézus, te is születtél, milyen fiú lehettél? Verekedni szerettél, hát mosdani? Vagy jobb voltál minden földi gyereknél?”
S itt egy történet, amikor a kamasz Jézus se szó, se beszéd, elhagyja szüleit, és elmegy egyedül a templomba. S amikor számonkérik, akkor visszabeszél: miért kerestetek engem? 
Talán lehetne ez a történet vigasztaló a kamaszokat nevelő szülőknek: hát még Jézus is… És lehetne bátorító a kamaszoknak, ahogy Bódás János befejezi a versét: „követni mernélek én, szakadékok peremén, ha tudnám, te is úgy kezdted, gyermekként, akárcsak én.”

Ha kérdeznétek, számomra melyik a legfontosabb szó, vagy mi az, amire elsőként felfigyelek ebben a történetben, akkor Mária szavát mondanám: Nagy bánattal kerestünk téged. Vagy a legújabb fordításban így áll: kétségbeesve kerestünk téged. Ez a mondat hozza közel hozzánk ezt a szakaszt. 
Akár kamaszként, az identitásunkat építve, akár szülőként, amikor az elengedés nehéz feladata áll előttünk. Akár gyászban – még súlyosabb, végleges elengedés terhével. S még sorolhatnám. 
Kétségbeesetten keressük Jézust. Mert eltűnt szemünk elől. Nem három napra. Sőt, mintha egyre inkább eltűnnék, egyre kisebb az esély, hogy megtaláljuk….

Miért kerestek engem? – kérdez Jézus. Nem tudjátok, hogy Atyámnál kell lennem? Kétszer még megismétli ezt az evangélium. A passió történetben mondja Jézus: Atyám, a te kezedbe teszem le a lelkem. És a legvégén, amikor a mennybe ment, vissza az Atyához. Nála kell lennem. De egész életének ez a konfliktusa: hogy ő az Atyánál van, egy az Atyával, és ezt nem tudja felfogni a környezete. Még a szülei sem. 
És hát mi sem. Ez saját életünk konfliktusa. Hogy nekünk is a mennyben van otthonunk. Az Atyánál kell – vagy kellene – lennünk. A római levélben ezt írja Pál: Szánjátok oda magatokat élő és szent áldozatul. És később: mindenki józanul gondolkozzék a hit mértéke szerint. Szóval úgy, mint akik az Atyánál vagyunk. 

Miért kerestetek engem? – kérdezi Jézus. Azért hadd mondjam, hogy keressétek Jézust. Mert nélküle marad a bánat, az aggodalom, a kétségbeesés. Keressétek Jézust – ahogy áramkimaradáskor keressük a zseblámpát, a gyertyát –, mert szükségünk van fényre. És hát tudjuk is, hogy a zseblámpa ott van a polcon, meg azonnal tudom kapcsolni a telefonom világítását is. Tudom, hogy Jézust az Atyánál kell keresni. Rövidre zárhatnám úgy, hogy a templomban. De ez tényleg rövidzárlatos gondolat. Az Atyánál kell keresni Jézust – a Szentírás által adott igében, az úrvacsorának ízlelhető igéjében, keresztségünk ígéretében. 

Arra még szeretném felhívni a figyelmet, hogy Mária és József még akkor sem értette Jézus szavát – a történéseket – amikor megtalálták Jézust. Szóval nem biztos, hogy érthető számunkra az, ami történik velünk. Még akkor sem, amikor Jézusra találunk. Mert nem az értelmünket szólítja meg Isten, hanem a hitünket. Ugyanúgy aggódsz majd a gyereked jövőjéért, ugyanúgy aggódunk a nagyhatalmak őrült hatalmi versengése miatt, ugyanúgy ránk terhelődnek betegségünk, halódásunk alig elcipelhető súlyai. De Jézusra találtunk, aki magára vette halandóságunkat, aki nemcsak itt tűnt el három napra, hanem amikor keresztre feszítették – de feltámadt, és él, és miközben az őt elítélő hatalmak eltűntek, ő él. S minket a hit által magához emelt. És miközben mi is hordjuk aggodalmainkat és félelmeinket, mégis az élet reménységét ültette szívünkbe. S nincs is más – és ezt szeretném szívetekre helyezni, mert annyi helyen keresünk megoldást, és annyiféle módon gondoljuk, hogy majd mi megtaláljuk a jó utat – nincs más, csak Jézus, aki életre vezet. Őrá hallgassatok! Ámen.