Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	 Gárdony, Szfvár,     2026. január 1. Lk 2:21.

Jézus Krisztus tegnap, ma és mindörökké ugyanaz. 
Boldog Újévet kívánok mindenkinek. Persze, elsősorban nem az új esztendőt ünnepeljük, hanem Jézus névadását. Kiskarácsony napja, karácsony nyolcadja már akkor ünnep volt, amikor az esztendő nem ezen a napon kezdődött. Hiszen az csak 1582-ben a Gergely pápa által végrehajtott naptárreform után vált általánossá. Míg a karácsony nyolcadát, Jézus névadásának ünnepét vélhetően már a VI-VII. században ünnepelték, és szorosan kötődik karácsony ünnepéhez, ahhoz a meghatározó hírhez, hogy Immánuel, velünk az Isten!
Itt is, az istentiszteleten is valljuk: Immánuel, velünk az Isten! Az igében és az úrvacsorában, velünk az Isten! 
Istentiszteletünk elején….

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Velünk az Isten! Ez a mai ünnepnap mondanivalója. Sokféleképpen fejezi ezt ki a Szentírás. Akár ezzel a névvel, amit Máté evangélista idéz Ézsaiás prófétától: Immánuel. Akár János evangélista, aki ezzel kezdi írását: Az Ige testté lett, közöttünk lakozott. A régi fordítás úgy mondta – talán kifejezőbben: köztünk sátorozott. Merthogy a bizonytalanságot, az átmenetiséget, a mulandóságunkat is magára vette Jézus. Mert benne valóban velünk az Isten. És Lukács evangéliuma is ezt vallja: körül kellett őt metélni. A törvény úgy rendelkezett, hogy a 8. napon végezzék el ezt a kis műtétet. A törvény, ami meghatározta honfitársait, az egész zsidóságot – és Jézus maga is ennek a törvénynek részese lett. Rá is vonatkozott, nem vonta ki magát alóla. Mert velünk az Isten. 
Lázár Ervin egyik novellájában eljátszik azzal a gondolattal, hogy mi lenne, ha Isten beállna hozzánk, a magyar válogatottba. Nem kell sokáig, csak néhány percre állna be… Az író fia veti föl a kérdést: 
 – Mit gondolsz, beáll?
– Reménykedjünk – mondom, és visszaballagok a munkámhoz. De sehogyan sem akaródzik visszajutni hozzá. A betűk helyett egyre csak azt a fénylő alakot látom a pályán.
– Istenem – motyogom magamban –, mi az neked, tedd meg már, ha ez a gyerek annyira kéri. Állj be öt percre. Vagy kettőre. Akárha láthatatlanul is. Segítsd ezt a szegény csetlő-botló csapatot. S ha már itt jársz köztünk és volt öt perced a focira, miután leveszed a szerelésed, lezuhanyozol és újra utcai ruhába öltözöl, ne hagyj itt rögtön bennünket. Mert nemcsak a csapat csetlik-botlik. Állj egy kicsit a hátunk mögé, tedd a vállunkra a kezed.
Aztán azzal fejeződik be a novella, hogy a fiú rákérdez: Megígérte? S az apa válaszol: Meg. 
Igen, megígérte. Beáll. Nemcsak a válogatottba, hanem utcai ruhánkba bújt. Beállt közénk. Velünk az Isten. Tudsz róla? 
Utcai ruhában. Úgy vártam, hogy ez az ige beszéljen arról a mélységes teológiai gondolatról, hogy Jézus Krisztus valóságos ember és valóságos Isten. S tényleg elkezdte: körül kellett őt metélni – s mintha folytatná is: A Jézus nevet adták neki, ahogyan az angyal nevezte, mielőtt anyja méhében megfogant volna. De hát a Jézus név is annyira hétköznapi volt. A Bibliában is legalább három ilyen nevű emberről olvasunk. És bár valóságos Isten, de nem mutatja istenségét. Rejtetten hordja magán. És nem is a csodákban, hanem a kereszten látszódik meg, hogy ő valóban Isten Fia. 
Velünk az Isten. Persze a fociban az is kérdés, hogy ha hozzánk beáll, akkor vajon az ellenfélhez nem áll-e be öt percre. A beállt közénk, köztünk lakott, az Ige testté lett nem azt jelenti, hogy azt teszünk vele, amit akarunk, még ha Heródes üldözte is, még ha Pilátus keresztre is feszíttette. A beállt közénk, azt jelenti, hogy Isten gyermekeivé tett minket – ahogy a Galata levél írta. Ő emberré lett, a világ fiává, mulandóvá, sőt: bűnné lett értünk, hogy mi Isten gyermekei legyünk, hogy életünk legyen, sőt teljes életünk legyen, és Isten igazságát öltsük magunkra. 
Velünk az Isten – és mi vele lehetünk. Ám ahogy Jézus isteni volta rejtve volt karácsonykor, egészen a feltámadás csodájáig, úgy mi is emberi kötelezettségeink között, emberi testünkben – bűnösen és korlátok közé szorítva – éljük meg istengyermekségünket. Nem a tapasztalat, nem látványos csodák, hanem a hit őriz bennünket abban a szabadságban, hogy velünk az Isten. 
Megígérte, hogy beáll hozzánk az Isten. Hétköznapi ruhába bújt, mert nemcsak a csapat csetlik-botlik. Ideállt, és vállunkra tette a kezét. Hogy miközben társadalmi elvárások, szociológiai törvények irányítani próbálnak, aközben mégis szabadok legyünk, hogy istengyermekségünket, igaz emberségünket ebben a világban megéljük. Ámen.