Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, 2025. december 21.  Ézs 52:7-10.

Örüljetek az Úrban mindenkor! Ismét mondom: örüljetek! Az Úr közel! (Fil 4:4,5)

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Azt a képet kell elképzelnünk, hogy az ostromlott, már-már lerombolt várból kivonul hadsereg élén a királlyal, és eltűnnek a dombok között. S te ott szorongsz benn a várban, a romok között, mi lesz ennek a vége. 
Az őrök ott állnak a bástyákon, a városkapu felett, a távolt kémlelik, és egyszer csak messze távol megjelenik a hírvivő, fáradt, csapzott, de integet lándzsájával, egyértelmű a jel, győztünk!
És aztán feltűnik mögötte már a király is, hazatér a győztes csatából! Vége, nincs tovább bizonytalanság, nem zúgnak többé az ágyúgolyók, nem kell félni. A király hazatér, és uralkodik. 

A bibliaórán valaki azt mondta: ez olyasmi, mint amikor kint várakozol az orvosi rendelőben, túl vagy már a vizsgálaton, már megropogtatták csontjaidat, beléd szúrták a tűket, vért vettek és biopsziát, s most ott vársz, nyúzottan, kimerülten, aggódva várod az eredményt, és egyszer nyílik az ajtó, kilép az orvos, bátorító mosoly az arcán: semmi baj sincs, még egy darabig fájni fog, de aztán minden mehet a rendes, megszokott kerékvágásban. 

Nagy az öröm, felszabadultság, teljesedik a remény – merthogy igen mélyponton voltál. Vagy még most is ott vagy – de már kezdődik valami új. És már nem nyomaszt a jelen sem, s nem húzza válladat a múlt, mert ott csillog a remény!

Így mondják Pesten: már látszik a fény az alagút végén. Ézsaiás így írja: Milyen kedves annak érzekése, aki örömhírrel jön a hegyeken át!

Keresztelő János jön a hegyek át az örömhírrel: utánam jön, aki erősebb nálam! És Pál apostol jön a hegyeken át: Örüljetek az Úrban mindenkor! 

Az a kérdés, merünk-e örülni. Merünk-e hinni? Vagy csak akkor örülünk, ha mi magunk győztük le a fenevadat? És ha nekünk már nincs erőnk küzdeni, mert romokban áll a közösségünk, mert belefáradtunk a hivatásunkba, mert már annyi mindent próbáltunk, hogy jobb legyen, de nem lett jobb, s egyre igazolódik, hogy mondj igazat, és betörik a fejed – szóval mindent megtettem, de ezen nem lehet változtatni. 
Merünk-e hinni, hogy nem mi küzdünk, hanem az Úr küzd értünk. S amiben mi csatát vesztettünk, abban ő győzedelmes lesz. S lehet, hogy nem a másikat változtatja meg, hanem minket. Lehet, hogy nem a körülményeket változtatja meg, hanem nekünk ad erőt. Merünk-e hinni, hogy amit a próféta, az örömhírt hozó kiált: Uralkodik az Úr! Rajtunk is. A körülményeinken is. Merünk-e örülni – bár még nem látjuk, csak reméljük a győzelmet?

Mert ez a hit. Az idők végén majd mindent meglátunk. Az idők végén nem lesz szükség hitre, akkor mindent tisztán látunk. Most azonban, amikor még csak a hírvivő szavát halljuk, akik a régi történetet mondják el újra és újra, talán unásig ismételve, hogy Jézus megküzdött értünk a kereszten, hogy legyőzte a bűnt s a halált. Hangzik a régi történet – de a győzelmet még nem látjuk, csak a hírt hallottuk – az a hit, hogy mégis, már most örvendezünk. S mint akik szabadok, ujjongunk, ünneplünk – ezen a karácsonyon is, és hát minden napon. Mint akiket felszabadított Jézus győzelme az örömre! Ámen.