Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Szfvár, 2025. október 31. Zsolt 46.

Más alapot senki nem vethet a meglevőn kívül, amely a Jézus Krisztus. (1. Kor 3:11)

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Ünneplő Gyülekezet! 

Más alapot senki nem vethet a meglevőn kívül, amely a Jézus Krisztus –  indulunk Pál apostol nyomában. Az építkezésben járatosak persze mindig érdeklődnek arról, hogy egy-egy épületet hogyan alapoztak. Főleg, amikor repedések jelennek meg, vagy amikor újabb szintet akarnak az épületre húzni. Tényleg érdekes, hogy milyen is az alap. Mert azon elég nehéz változtatni: ahogy egyszer megépítették, az olyan is marad. 
A gondolkodásmódunk, az életszemléletünk kicsit más. Mert annak alapja  bizony változik. Egyszer alapot vetettek, biztos, szilárd alapot. A keresztségünkben ez az alap – Jézus Krisztus – személy szerint a mi sorsunkat is megalapozta. A gyülekezetet is erre az alapra építette a Szentlélek, s nemcsak az első századi kezdésre gondolok, hanem a reformáció idejére. Azt írja Payr Sándor egyháztörténész, hogy Fehérváron Bejek Imre kanonok lutheri módon prédikált. A fehérvári alapok is erősek tehát: Jézus Krisztusra épült a gyülekezet. De – ahogy reformátor eleink mondották: ecclesia semper reformari debet – azaz az egyháznak mindig szüksége van helyreállításra, személyes hitünkben is szükségünk van erre a helyreállításra, a szüntelen reformációra. Nehogy más alapokon kezdjünk el tovább építkezni. 

Az Erős vár a mi Istenünk – meg hát ez a zsoltár sem – nem diadalének. Illetve egészen különleges módon diadalének. Inkább vigasztaló zsoltár ez. S bár többször ezzel az énekkel ajkukon indultak csatába protestáns őseink, ez a zsoltár nem a győztesek éneke, hanem a bajban levőké, azoké, akiket megrémít a túlerő látványa. Őket bátorítja ez a zsoltár, hogy az Úr valóban erős vár, hogy Isten a mi oltalmunk és erősségünk. Azokat vigasztalja ez a zsoltár, akiket sarokba szorított a betegség, a bűn és a halál. Azokat vigasztalja ez a zsoltár, akiket küzdelmeink között kételyek támadnak, vajon mi Isten akarata. Mert bizonyságot tesz arról, hogy Isten békességet munkál, megtöri a gonosz erejét, és láthatóvá teszi hatalmát az emberek között. Ez a hit a mi alapunk. Amely a reménytelenség ellenére is bizonyos abban, hogy Isten megtartja, amit megígért. Amit láthatóvá tett Jézus Krisztus halálában és feltámadásában. 

Erre az alapra épülhet gondolkodásmódunk, életszemléletünk, gyülekezetünk is. Arra a bizonyosságra, amit Jézus Krisztus tett láthatóvá: hogy Isten hűséges, megtartja szavát. A Reformáció folyamata az utolsó ezer esztendő legmeghatározóbb eseménysora volt. Talán az utolsó esemény, amikor a keresztyén hit formálta a világot, az oktatás-nevelést, a gazdálkodást, a nyelvek használatát, a hatalmi eszközöket és a művészetet. A reformáció óta a keresztyénség csak válaszokat keres a világ kihívásaira. Távolról követi a világ gondolkodását. S alig-alig meri a világgal szemben megfogalmazni hitét. S ne csak az egyházi vezetők megnyilvánulásaira gondoljunk, hanem személyes életünkre, döntéseinkre is. Ez a zsoltár – és mellette hallgassuk a Boldogmondások útmutatását is – arra bátorít bennünket, hogy Krisztusra alapozva életünket merjünk mások lenni, mint a világ. Ne a környezetünk formáljon minket, hanem mi formáljuk a környezetünket. 
A digitális kultúra versenyében – így mondják a hozzáértők – nem az fog nyerni, aki jól tudja használni a digitális eszközöket. Hanem az nyer, aki formálni tudja azokat. Nem a digitális tartalom fogyasztók és felhasználók vannak előnyben, hanem akik a tartalmat gyártják és alakítják. 
Ugyanígy küldetése a keresztyénségnek – nekünk magunknak –, hogy a nekünk adott, szüntelenül megújuló, mégis mindig az eredeti alapra épülő hitünket osszuk meg a világban. Még ha megindul is föld, ha hegyek omlanak is a tengerbe. Mert a Seregek Ura velünk van, Jákób Istene a mi várunk. Ámen.