Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Gárdony, 2025. október 26. Ef 4:17kk

Gyógyíts meg, Uram, akkor meggyógyulok, szabadíts meg, akkor megszabadulok, csak Téged dicsérlek. Jer 17:14.
Annyiszor mondták már, hogy beteg a világ. Ma már azt is mondják, halálosan beteg. De vajon mondjuk-e, mi keresztyének, hogy van gyógyítója, van orvosa a világnak – ahogy minket is meggyógyított és megszabadított?
Ma Bibliavasárnap van, az offertórium a Bibliaterjesztést szolgálja.
Kezdőénekünk a 208. ének: A keresztfához megyek, 031, 310
Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!
1. A pogányok… Nem élhettek úgy, mint a pogányok… Ki is a pogány? Aki nincs megkeresztelve – szoktuk mondani. Nem rossz válasz, de kicsit pontosításra szorul. 
Tulajdonképpen úgy kellett volna fordítani ezt a mondatot, hogy „nem élhettek úgy, mint a népek”. „Mint a többi népből valók”. Ugye, a saját népet nemzetnek mondjuk, a többiek a „népek”. De keresztyénként kik is vagyunk a „mi”, a nemzet? Akiket a Szentélek újonnan szült. Akik a keresztségben meghaltunk önmagunknak, és feltámadtunk, hogy Istennek éljünk. Pontosabban a Lélek  feltámasztott. Hitet ébresztett szívünkbe. Mi vagyunk azok a bénák, akiket talán a barátaik, talán a szüleik, talán a lelkészük vagy tanítóik odavittek Jézushoz, mert bénák és tehetetlenek voltunk, és Jézus szava meggyógyított. Mi vagyunk azok, akik a keresztfához mentünk, és láttuk, hogy akik halált érdemeltünk, itt állunk, szabadon, és helyettünk a jó Pásztor szenved a kereszten. Mi vagyunk, akiknek üdvük, napjuk feltámadt – és élünk már nem mi, hanem a Krisztus él bennünk. 
Nem élhettek úgy, mint akik erről nem tudnak. Nem élhettek úgy, mint akik nem ismerik Krisztust. Mert valami történt velünk. Ami persze mindenki mással is – hiszen Jézus mindenkiért adta életét. De mi már tudunk erről a csodáról, már nem vagyunk bénák és tehetetlenek, már új életre támasztott fel minket a Szentlélek. 
2. Tanultuk a Krisztust. Ahogyan felkészítettek bennünket a konfirmációra, tanultuk a Krisztust. Ez persze nem befejezett folyamat. Elérkeztünk már egy bizonyos pontig, megkereszteltettünk, konfirmáltunk – nem vagyunk tudatlanok. De a tanulás folyamatos. Élethosszig tartó. A tanítvány sohasem lesz mester. A tanítvány mindig tanítvány marad. Hiszen nem arról van szó, hogy megfelelünk-e egy vizsgán, hogy lexikális adatokat ismerünk-e eleget. A tanulás valójában ma sem más, mint egykor volt: a tanítót mint árnyék követni, vele együtt lélegezni, magunkba szívni egyéniségét, személyiségét. Tanulni Krisztust ma azt is jelenti: hallgatni és olvasni tanulmányozni az igét, de nem könyvként kiolvasni, hanem a Bibliával együtt lélegezni, pontosabban a Bibliában Jézusra figyelni, engedni, hogy átmosson – vagy ahogy itt Pál apostol mondja: hogy levegye rólunk a régi gondolkodásmódot, és újba öltöztessen. Nem kívül változtasson, hanem belülről teremtsen újjá. Az igében ugyanis a Szentlélek működik, s ahogy a bénát lábra állította Jézus, úgy állít lábra minket is a Szentlélek, megbocsátva bűneinket.
3. Tanuljuk a Krisztust. S ennek nagyon is látható, hétköznapi következményei vannak. Azt mondja Pál apostol: mondjatok igazat – mivelhogy tagjai vagyunk egymásnak. Ez az új gondolkodásmód – nem úgy tekintek a másikra, mint idegenre, mint ellenfélre, hanem mint akivel összetartozom. Egy hajóban evezünk. Ugyanarra tartunk. Változik a látás: Krisztus összeköt, és ezért változik a cselekvés is: mondjatok igazat egymásnak.
És még egy egész sor konkrét útmutatást ad a Tízparancsolat második kőtáblája szerint. A törvény célja azonban már nem az, hogy megfeleljünk Istennek, hogy kivívjuk a mennyei jutalmat. A törvény betöltése már nem számításból születik, meg képmutatásból, hanem abból, hogy tanultuk a Krisztust, hogy vele együtt élünk, hogy Ő él bennünk. 
Ma talán egész más példákat mondanánk, mondjuk a társadalmi kérdésekkel kapcsolatos állásfoglalásról, hogy Krisztus népeként nem viselkedhetünk úgy, mint a pogányok: nem a rendetlenség és a zűrzavar emberei vagyunk, nem a reménytelenség és a meghátrálás, hanem a hit emberei vagyunk. Ma beszélnénk a digitalizációs kultúráról, hogy bár gyorsabb a világháló tájékoztatása, mi mégis az emberi beszélgetés hívei vagyunk, a bizalomé, hogy meg merjük szólítani egymást, és nem akarunk mindig szupererősnek és tévedhetetlennek látszani. Mert amikor gyengék, sőt elesettek vagyunk, akkor látszódik meg rajtunk Isten ereje. És ma beszélnénk az elköteleződésről, amikor a világ a gyors váltásokat, a rugalmas munkaválasztást, lakhelyválasztást részesíti előnyben, mi valljuk, hogy otthonunk van a világban, és a nemzedékeknek felelősségük van egymásért – ezért elérhető távolságban jó maradni, és jó megőrizni a barátságokat, a gyülekezetünk közösségét figyelmességgel és odaadással. 
Ma talán egész más példákat mondanánk, de ma is konkrét dolgokat emelnénk ki, mert a hitünk ma sem elmélet, hanem hétköznapjainkban megnyilvánuló erő. Ahogy él bennünk a Krisztus. Ahogy formál bennünket a Krisztus. Ámen.