Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, 2025. október 12. Ézs 49:1-6.

Az a győzelem, amely legyőzte a világot, a mi hitünk. 1. Jn 5:4
Nem voltam katona, ezért az alakzatba fejlődés – kettős sor, ötös sor – egészen kellemes emlék. Iskolai gyakorlat, egy-egy nagyobb szabású ünnep része volt. Ötös oszlopba állni nem túl nehéz – számolni kell tudni. Ötös oszlopban vonulni már nehezebb. Amikor a menet kanyarodik, az már nagy figyelmet érdemel. 
Ma, a keresztyén egység vasárnapján persze gondolunk a felekezeti együtt-mozgásra is. De sokkal inkább a gyülekezeti, vagy inkább úgy mondom: a testközeliek együttmozgására. Mert ez már nagy figyelmet érdemel.  

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Nagyszerűen cseng egybe ez a három igeszakasz. Igazi harmónia – nem ugyanaz hangzik – mindhárom ige más, bár mindegyik az egységről szól, de szépen (nem is kiegészítik egymást, inkább) egymásra épülnek. 
Az első ez az ószövetségi ige, a prófécia. Ez az alap. Ne feledjük, mennyire újszerű volt a maga korában. Mert hát egységről csak a zsidóságon belül lehetett szó. A vágyak és remények nem terjedtek tovább Izráel határain. Lassan indulnak haza a babiloni fogságból – és persze kérdés volt, ki akar hetven év asszimiláció után visszamenni a romok közé, elölről kezdeni mindent: házépítést, gazdálkodást… Már itt kérdés volt az egység: tudnak-e együtt indulni, alakzatba fejlődni, és egymást segítve hazatérni. Aztán az is kérdés volt, hogy Palesztinában – az akkori Kánaán földjén – milyen népeket találnak. Az ottmaradt honfitársakkal mennyire tudják megőrizni az egységet. Eddig tartott a zsidóság vágya és terve. S az Úr szolgája azt vallja magáról, hogy ezt az egységet hivatott munkálni, de hasztalan fáradozott. Nem hallgattak rá, nem adja fel, mert az Úr az ő ereje, az Úr majd később eredményt ad – most még nem látszik meg. A szolgának nem az a dolga, hogy értékelje munkáját, hanem hogy elvégezze. Ez szerintem nekünk is szóló gondolat: A szolgának nem az a dolga, hogy értékelje munkáját, hanem hogy elvégezze. 
S itt jön az újszerű: nem elegendő, hogy a zsidóságot egybegyűjtsd, hanem a távoli szigeteket, az idegeneket, a többi népet is vonzzad az Úr köré. Ez elképzelhetetlen, sőt felháborító igény. Ezzel a zsidóság nem is tud mit kezdeni – de ez z Úr szolgájának küldetése. Mi azt valljuk, ez Jézus küldetése. Sőt ez Jézus népének küldetése. Hiszen Pál apostol is magára értette ezt a próféciát. 
Ez a prófécia az alaphang. Az ígéret, a küldetés: mindeneket egybegyűjteni. 
A második, az evangéliumi szakasz Jézust mutatja be. Mert ő valóban egy ezzel a beteg emberrel. Nem távolról nézi, nem megfigyeli, nem eszköz a számára. Ő egységben van vele: átéli szenvedését – és a beteg pedig részesül Jézus életéből. És a főhelyek válogatása is erről szól: nem kell keresned a helyedet. Ülj le az utolsó helyre. Mert ott vagy az asztalnál. Van helyed az asztalnál. Ez Jézus munkája közöttünk: helyet készített nekünk az Atya asztalánál. Minden versenyt érvénytelenné tett, minden összehasonlítást – legalábbis az Atya közösségében – lehetetlenné tett. Sokfélék vagyunk, de nem jobbak és rosszabbak, ott a helyünk az Atya asztalánál. Mert Jézus helyet készített. Ez a második, a prófécia beteljesül Jézus által. Azt gondolom, nagyon sok dologban tudnánk engedni, nagyon sok dolgot tudnánk elengedni, ha Jézusnak ezt az ajándékát komolyan vennénk. 

A levélbeli szakasz felszólítás. Éljetek méltón! De ez a felszólítás is emlékeztet erre az ajándékba kapott egységre. Nem nekünk kell egységet teremtenünk. Egyek vagyunk. Igyekezzetek megtartani a Lélek (a Szentlélek) egységét. Szóval kaptuk az egységet. S aztán sorolja, mi mindenben vagyunk egyek.  Egy a test, és egy a Lélek, aminthogy egy reménységre kaptatok elhívást is: egy az Úr, egy a hit, egy a keresztség, egy az Istene és Atyja mindeneknek. A felszólítás, az emberi cselekedet a már meglévő egységre utal. Mert a kanyarodásnál nagy figyelmet kell fordítanunk az alakzatra. 
Amikor dolgozunk, amikor egymás mellett haladunk – és talán olykor belekaszálunk a másik felségterületébe, megbántjuk egymást, szavakkal vagy arckifejezéssel, félreértett jelekkel vagy a saját belső bajainkat egymásra vetítve – emlékezzünk, hogy az egység adott. Az egység ígéret. Az egység az Atya akarata és ígérete és Jézus Krisztus műve bennünk. Nem kérdés, akarunk-e egységet. Nem kérdés, van-e vágyunk rá. Az a kérdés, hogy mennyire törekszünk megélni. 

No, itt ebben a gyülekezetben ez mintha nagyon is jól menne. Remélem, mikor tele lesz a templom, mikor a Közgyűlés és a Presbiteri gyűlés létszáma között legalább tízes szorzó lesz, akkor is megéljük ezt a Jézustól kapott egységet. Ámen.