Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, Szfvár, 2025. szeptember 21. 1.Móz 28:10-22.

Áldjad, lelkem, az Urat, és ne feledd el mennyi jót tett veled! Zsolt 103:2. 
Mai istentiszteletünk a hálaadásról szól – nem az illemről, hogy „mit kell mondani ilyenkor, kisfiam?”. Valami egészen másról, valami egészen belülről jövő szóról, vagy nem is beszédről, hanem felismerésről, ami abból fakad, hogy találkoztunk Jézussal, hogy a Szent a mi egyszerű evilági életünkben megérintett, megszólított, és hogy személyes kapcsolatunk van vele – illetve neki van velünk kapcsolata. 
Ilyen hálaadással kezdjük ezt az istentiszteletet a  sz. énekkel.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Azt mondta az Úr Jákóbnak: Megőrizlek téged, akárhová mégy, és visszahozlak téged erre a földre. A Galata-levélben pedig ezt írja Pál a bűnlista után: Akik ilyeneket cselekszenek, nem öröklik Isten országát. És az evangéliumban Jézus is csak annak az egynek ígéri, aki visszajött hálát adni, hogy a hited megtartott téged. 
Olyan könnyen mondják, hogy Isten mindenütt jelen van – arra megyek, amerre akarok, azt csinálok, amit akarok, mindenütt ott van Isten. Ez csupán filozófia. Nem, Isten nem „mindenütt” van jelen. Hanem ott van jelen, ahol jelen akar lenni. Nem úgy van, hogy menj, amerre akarsz, mert Isten úgyis ott lesz. Ne tévesszük össze az Örökkévalót, az ég és föld Urát Aladdin dzsinnjével!
Azt mondta az Úr Jákóbnak: Megőrizlek téged, akárhová mégy, és visszahozlak téged erre a földre. Mert Jákóbnak mennie kellett. Mert erre az útra kényszerítette őt Isten. Ahogy nekünk is reggel iskolába kell mennünk. Ahogy minket is szólít a kötelesség. Ahogy a szendvics-generáció tagjaként gondoskodnunk kell szüleinkről és unokáinkról. Ahogy betegeink műtétre készülnek. Ahogy oda kell állnunk mások elé, és elmondani valami nehéz dolgot, ami a szívedet nyomja. Ahogy a prófétának a király elé kell állnia, mert küldetése van.  Indulni kell, és nem tudod, hová érkezel. Ekkor hangzik az Úr szava: Te most kilépsz az otthon biztonságából, a védettségedből, megszokott világodból, a csónakodból a tenger vizére, az ismert környezetből az idegenbe – de ne félj, az Úr veled van. Menj, mert ez nem a magad választotta út, hanem szükséged van erre az útra, hogy megformáljon, hogy Jákóbból Izráel legyél, csalóból Isten harcosa. Szükséged van erre az útra, mert eddig Istent úgy ismerted, mint atyáid Istenét, mint akiről tanultál hittanórán, most azonban ismerd meg Őt személyesen, legyen a te Istened, akit felismertél – ezen a nehéz úton. Ez az út az Úr útja, felé tart. S Ő veled van, megáld téged, és visz az ígéret földje felé.
Többen megjártuk már ezt az utat. Vagy legalábbis elindultunk már ezen. Amikor elvesztettünk valakit. Amikor az Isten ígéretei porba veszni látszottak. Amikor a becsületünk összetört – talán saját hibánkból, máskor oktalanul megvádoltan. Amikor álmaink szertefoszlottak, amelyekért éltünk-haltunk. Amikor úgy kellett álomra hajtanunk fejünket, mint Jákóbnak, hogy nincs semmink, csak egy kő, amelyet fejünk alá tehetünk.
És tudom, vannak, akik éjjel nem láttak álmot. Akik reggel reménytelenül keltek fel. Pedig nem is angyalok, hanem maga az Isten Fia, aki felment a mennybe, aki az Istennél közbenjár értünk, aki fentről hozza nekünk az evangélium reménységét. Maga Isten Fia, Jézus az, aki magára vette bűneink keresztjét, aki eltörölte a minket terhelő adóslevelet, és aki a mennyből az örök élet ígéretét hozta, aki megismertette velünk az Atya akaratának titkát, hogy Ő igazságot szolgáltat, hogy ígéretét megtartja, és szenvedéseink és fájdalmaink között is áldássá leszünk sokak számára, mert az Ő életét, a halált legyőző életet hordozzuk testünkben. 
Többen megjártuk már ezt az utat, Jákób útját. Vagy legalábbis elindultunk rajta. És a sötétségből felébredvén Jákóbbal együtt valljuk, hogy szent az a hely, ahol állunk, szent az az idő, amelyet megéltünk, szent az a mélység, amelyet megjártunk. Mert ahol legkevésbé gondoltuk volna, ott van Isten. Ahogy a Golgotán – ki hitte volna akkor – ott látszódott meg leginkább Isten irgalmassága, uralma a bűn és a halál felett. Ugyanúgy a mi tusakodásaink éjszakáján, fájdalmaink homályában, ott vált leginkább láthatóvá, hogy igaz Isten szava, mert velünk van, mert még a rosszat is javunkra fordította, az átokból is áldást hozott elő. 
Ezért áldjad, lelkem, az Urat, és ne feledd el, mennyi jót tett veled! Áldjad, lelkem, az Urat – ne illendőségből, hanem belülről fakadó örömmel, abból a felismeréssel, hogy bizonytalanságod éjszakáján, amikor mindent elveszítettél, amikor csak távolról tudtál kiáltani: Mester, könyörülj rajtunk!, azon az éjszakán az Úr állt melletted. 
És amikor felkel a nap, merj továbbindulni. Bár ismeretlen felé – mégis azzal a bizonyossággal, hogy az Örökkévaló jár veled. Nem mégy akármilyen úton, hanem az Ő útján, a Lélek útján, amelynek gyümölcse a szeretet, s annak sokféle megnyilvánulása. A Lélek útján indulj tovább – akár iskolába mégy, akár műtétre vársz, akár oda kell állnod mások elé, s kimondanod, hogy a király meztelen. Ezen az úton veled van Istened az Úr. Megáld téged, és áldás leszek sokak számára. Ámen.