Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Gárdony, 2025. szeptember 14. 1. Móz 4:1-16.

Valahányszor megtettétek ezeket akár csak eggyel is az én legkisebb testvéreim közül, velem tettétek meg. (Mt 25:40)

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Ábel vére kiált. Bosszúért kiált. 
Vagy a mi vérünk kiált bosszúért? Igazságérzetünk súgja vagy harsogja, hogy a bűnt meg kell büntetni? Sőt meg kell torolni! És ha a hivatalos igazságszolgáltatás nem működik, vagy nem elég gyorsan, vagy nem elég mértékkel, akkor a sértettek fognak ítélkezni. 
Ha futni hagyják azt, aki visszaélt hatalmával, aki nem törődött a rábízottakkal, aki élősködött a többieken, aki szándékosan ártott a másiknak, akkor a sértettek fognak ítélkezni. Mert a vér bosszúért kiált.

Ez az őstörténet azt mondja el, hogy Isten nem hagyja a bűnt büntetlenül. És nem lehet kibújni ítélete alól. 
Az Úr előre figyelmezteti Kaint a veszélyre, hogy a benne lakó indulaton uralkodnia kell, amikor mégis lángra lobban Kain haragja, amikor elönti a méreg – és nemcsak lehorgasztja fejét, hanem nem néz az égre, nem veszi figyelembe az égi szót – akkor az Úr számonkéri őt. Hiába védekezik – „Őrzője vagyok-e a testvéremnek? – az Úr szembesíti bűnével: „Mit tettél?”. Nincs kibúvó, Isten nem nézi el a gonoszságot. 
Lehet, hogy mi keveselljük a büntetést, hiszen a vér vért kíván. A történet azonban leállítja a vérbosszú lavináját, nem engedi az Úr, hogy az erőszak erőszakot szüljön.
Akik a háborúk fenyegetésében élünk, és halljuk a híreket: ez válaszcsapás volt, és meghalt huszonöt ember, köztük három gyerek, mi talán értjük az Úr igazát, az erőszak csak erőszakot szül. Isten nem hagyja a gonoszságot büntetlenül, de leállítja a vérbosszú intézményét. 

Ugyanakkor ez a történet szembesít önmagunkkal is. Már bizonyosan ismeritek azokat az érzéseket, erőket, amelyek Kainban működtek. Valami méltánytalanság érte őt, s az olyan volt, mint a tűzhelyre tett lábas víz. Egyre csak hevült belül, míg meg nem emelte a fedőt, és kifutott a harag. Egyre feszít belül az indulat, és hiába próbálom magam csitítani, hogy maradj békén, keress békés megoldást, egyszer csak kirobban belőlem a feszültség, és bennem a düh. Talán nem is arra zúdítom, akire mérges vagyok – ahogy Kain sem Isten ellen, hanem az öccse ellen fordult. 
Kain története szembesít magunkkal – ez az indulat örök emberi bennünk. Előbb tanuljuk meg az irgalmas samaritánus szerepét, ezt az önfeláldozó, a másik baját észrevevő, magára vállaló felelősséget, az önzetlen segítséget, semmint hogy mentesek lennénk az indulattól. Kain haragja örök emberi bennünk. Éppen ez a felismerés, hogy Kain én vagyok, én is lehetnék, ez teszi félelmetessé azt, hogy Ábel vére kiált. 

Ez a történet azonban nemcsak Kainról és Ábelről szól. Nemcsak az örök emberiről. Ez a történet szól Jézusról is. Mert ha Kain én vagyok, akkor Jézus az, aki kisebb testvérünkként született, aki áldozatot adott az Úrnak – teljes engedelmességét – s az Úr az Ő áldozatára nézett. Nem nézett a mi teljesítményeink, gazdasági és lelki GDP-nk áldozatára, nem nézett a fenntartható fejlődés áldozatunkra, nem nézett a nekünk minden szabad áldozataira, hanem Krisztus áldozatára tekintett. Ő az, akit újból és újból ki akar iktatni az ember, akit megfeszítettek, és akit a nagy inkvizítor is kivégeztetett volna, akit minden követőjében István vértanútól kezdve napjaink a most meggyilkolt Kirkig újra és újra megölnek, és akinek vére hangosabban kiált mint Ábel vére. 

De Jézus vére nem bosszúért kiált, hanem életért. Hogy vele együtt, feltámadása erejéből mégis győztesnek bizonyuljanak, akik az Ő nevéért szenvedést vállaltak. 
Jézus vére irgalomért kiált – hozzánk kiált irgalomért. Akik erőszakos, önző, közönyös világban élünk, hozzánk kiált Jézus vére, hogy irgalmasságot, közösséget, felelősséget, tisztaságot teremtsen bennünk. Hogy kitörjünk ennek a világnak normái közül, és a menny jó rendjét éljük meg, mint akik Jézus által újjászülettünk. Ámen.