Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, Szfvár, 2025. augusztus 17.  Lk 16:1-9.

Akinek sokat adtak, attól sokat kívánnak, és akire sokat bíztak, attól többet kérnek számon. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

A példázat így kezdődik: Jézus szólt a tanítványaihoz is. 
Előzőleg szólt a farizeusokhoz, az elveszett juh, a tékozló fiú példázatait mondta el – hogy ők, a vallásos emberek tudjanak együtt örülni a menny angyalaival egyetlen megtérő bűnös felett. Most pedig szól a tanítványainak is. A Jézus követőknek szól. Azoknak, akik kiléptek a megszokott vallásosságból, akiket Jézus elhívott – a sötétségből a világosságra. 
Biztosan ismertek vallásos embereket. Rendesek, vasárnaponta felveszik a szép ruhájukat, és templomba mennek. Igyekeznek minden törvényt megtartani, senkinek sem ártani, hűségesnek lenni munkában és családi életben. 
És biztosan ismertek olyanokat is, akik Jézust követik. Talán a vallásosok között is van ilyen. Nem biztos, hogy a külső rendről lehet őket felismerni. Nem biztos, hogy teológiai tudásuk alapján vesszük észre őket – bár nagyon odafigyelnek Jézus szavaira. Talán éppen erről lehet őket felismerni. Hogy csüngnek Jézus szaván. Nem mindig értik, de valahogy megpróbálják azt követni. 
Talán ti magatok is ilyenek vagytok. Akiket Jézus megszólított. Akik Péterrel együtt tudjátok mondani Jézusnak: „Az örök élet beszéde van nálad.” Akik rácsodálkoztok újra és újra, hogy Jézus feltámadt a halálból, és megkeresett benneteket is, ahogy Tamást: Ne légy hitetlen, hanem hívő. És odaborultatok Jézus elé: Én Uram, és én Istenem! Talán ti is ilyen Jézus követők vagytok, tanítványok. S nektek mondja Jézus a példázatot. 
Mert azt tapasztaljuk, hogy minden csoda három napig tart. S a legnagyobb öröm is elszürkül egy hét után. Biztosan megerősítik ezt a felvételiző diákok – hogy az első euforikus boldogság után már egyre inkább megszokott érzés egyetemistának lenni, és a nyaralásunk emlékeit még-még felidézzük, de már a hétköznapok pora kezd az emlékekre rakódni. És nyilván a tanítványok is – nemcsak az a tizenkettő, hanem azok, akik olvasták Lukács evangéliumát, – kezdtek beleszokni abba, hogy követik Jézust. Eljártak minden vasárnap az istentiszteletre, hallgatták az apostolokat vagy a gyülekezet vezetőit, és kezdett megfáradni a hitük, kezdtek vallásossá válni – jók voltak, minden külső rendnek megfeleltek, csak a belső tűz kezdett kihűlni, a lángoló Isten-szeretet, a csodálat, hogy engem is megkeresett és megmentett Jézus, hogy egy lehetek a megtalált bárányok közül, a megkeresett pénzek közül, az eltévedt fiúk közül. 
És Jézus szól, hogy ne feledjétek, mire kaptatok megbízást. És ha a hamis sáfár a bukás veszélyét érezve nem roskad magába, hanem keresi életére a megoldást, mennyivel inkább kell keresnünk nekünk is megújuló lendülettel, leleménnyel a lehetőségeket, hogy amink van, ami felett rendelkezünk – mert nekünk adta az evangéliumot Jézus – azzal sokakat megnyerjünk. 
S nézzük meg ezt a sáfárt. Nem nyár végi leárazást hirdetett, hogy odatóduljon a sokaság, nem szezonális kiárusítást, hogy tömegeket érjen el, hanem egyenként hívta magához az ura adósait. Valami ilyesmiről van szó. Talán valakinek adatott a nagy missziók szervezése, a nyilvános igehirdetés küldetése. Legtöbbünk azonban a sáfár módszerével tud dolgozni: magunkhoz hívni egyenként Urunk adósait. (Akiknek talán mi tartozunk már régóta azzal, hogy beszéljünk arról, amit mi is kaptunk Jézustól.) 
Talán a gyerekünknek, hogy elmeséljük neki: ne aggódjék a jövője miatt, mert megtartó, gazdag Urunk van, aki eddig is megadta, amire szükségünk van. Odaállhatunk a munkatársunk mellé, aki az őt ért igazságtalanságok miatt dühöng, és vigasztaljuk az igazságot szolgáltató Isten kitartó és hűséges munkáját hirdetve. Vagy aki betegséggel küzd – bátorítjuk, hogy igazi, teljes életet ad Jézus a benne hívőknek – akár gyógyulással akár betegséget hordozva. (Persze ezek csak kitalált példák, nem is életszerűek, csak a személyességet szerettem volna érzékeltetni. Hogy a ránk bízott evangélium valóban mindenkinek szóló, sokak terhét könnyítő örömhír.)
Sokat bízott ránk a mi Urunk. S most emlékeztet, hogy újra a Jézus-szeretet tüze mozdítson, lendítsen, frissítsen minket, tanítványokat. Hogy majd, amikor elmozdítanak itteni, földi állásunkból, legyen, aki befogad minket az örök hajlékokba. Ámen.