Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.	 Fcs, 2025. augusztus 10. 	Mt 7:15-23.

Éljetek úgy, mint a világosság gyermekei. A világosság gyümölcse ugyanis csupa jóság, igazság, egyenesség. Ef.
Ma a gyümölcsökről lesz szó – legalábbis az evangéliumi igénk is beszél majd gyümölcsökről. Hogy arról lehet felismerni az igazat és a hamisat. Persze – másokon. De jobb lenne, ha magunkon ismernénk fel. Adja Isten Szentlelkét ehhez!
Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Az első kérdésem, hogy ki megy kihez. Jézus itt azt mondja, hogy a hamis próféták mennek a gyülekezetbe. Sokszor – a misszió, a gyülekezetépítés kapcsán – beszélünk arról, hogy a gyülekezet menjen a világba. Ne zárkózzunk be, hanem merjünk kilépni a templomajtón, és merjünk a világban keresztyének, Krisztus követők lenni. Nemrég egy intézményben megjelent egy ember felvételre: elsősorban egyházi intézményt keresek, mert megtértem, keresztyén vagyok … kezdte a beszédét. De nem arról beszél-e sokszor Jézus, hogy merjünk keresztyének lenni, krisztusiak lenni akkor is, amikor nem egyházi környezetben vagyunk. Mennyire üdítő az, amikor egy boltban, a kórházban, a munkahelyen valaki keresztyénként viselkedik! Nem ájtatoskodik, hanem krisztusi: igaz, megbízható, derűs, őszinte, odaadó, csapatjátékos (azaz elfogadja a mások munkáját). 
Amikor Jézus azt mondja: óvakodjatok a hamis prófétáktól, az azt feltételezi, hogy a keresztyének közössége olyan erős, vonzó csapat, amelybe jó volna bekerülni. Amely értéket ad az egész környezetnek. Amely megjelenik, láthatóvá válik – a faluban, a városban. És ezért meg akarja magának szeretni a sátán. A gonosz hatalom. Ezért vigyázzatok a báránybőrbe bújt farkasokkal. 
Szeretnélek benneteket bátorítani, hogy adottságaink szerint vonzóak vagyunk! Mert lehet, hogy énekelni mások sokkal jobban énekelnek, mások sokkal izgalmasabb programokat szerveznek, sokkal erősebb szociális hálót építenek. De az evangélium, Isten szeretetének jó híre, hogy Krisztus legyőzte a halált, hogy kitárta a mennyet – és így valóságos jövőt rajzolt elénk – ez az evangélium csak a miénk, keresztyéneké. Ilyen nagyszerű kincsünk van, ami vonzóvá teheti és teszi is közösségünket a környezetünk előtt. Csak merjük elhinni, hogy ez a kincs a miénk, szinte kizárólagosan, és hogy ez kincs mindenkinek szóló, mindenkire vonatkozó érték!
A másik kérdés, hogy mik is azok a gyümölcsök, amiket teremnénk, ha jó fák lennénk. 
Jézus – és nyomában Máté is – valószínűleg egészen pontosan gondolt valami csoportra, vallásos grémiumra, hogy kik a báránybőrbe bújt farkasok. Biztos vagyok abban, hogy Jézus nem abban a mély teológiai és pszichológiai értelemben mondta, amit mondott, amelyben mi értjük már évszázadok óta ezt az igét. Emlékeztek József Attila versére: Én úgy hallgattam mindig, mint mesét / a bűnről szóló tanitást. Utána/ nevettem is – mily ostoba beszéd! / Bűnről fecseg, ki cselekedni gyáva! //  Én nem tudtam, hogy annyi szörnyüség / barlangja szivem. Azt hittem, mamája / ringatja úgy elalvó gyermekét, / ahogy dobogva álmait kinálja. // Most már tudom. E rebbentő igazság / nagy fényében az eredendő gazság / szivemben, mint ravatal, feketül. // S ha én nem szólnék, kinyögné a szájam: / bár lennétek ily bűnösök mindnyájan, / hogy ne maradjak egész egyedül.
Mi már úgy értjük, hogy mibennünk, magunkban is ott rejtőzik, ott lopakodik ez a báránybőrbe bújt farkas. Így tapasztaljuk, hogy a gonosszal való találkozáshoz nem kell messzire menni, elég csak önmagunkat őszintén megvizsgálni. Szóval hogyan is tudnánk jó gyümölcsöt teremni, ha nem vagyunk jó fák. Bojtorjánról nem szednek fügét. 
S erre az önbecsülést megtörő, a mélybe taposó tapasztalatra válaszol Pál apostol: ti a fiúság Lelkét kaptátok, aki által kiáltjuk: Abba, Atyám! Szóval magamban farkas vagyok, de Jézus által, Jézusért, a Krisztusba vetett hit révén Isten gyermeke, bárány, ártatlan. Mivel Jézus magához ölelt – vagy mondjam kertész nyelven: magába oltott – ezért tudok jó gyümölcsöt teremni. 
Jézus azonban – feltételezésem szerint – nem így értette ezt. Hanem nagyon határozottan gondolt egy bizonyos csapatra, amelyet most nem tudunk beazonosítani, hiszen báránybőrbe bújtak, de tudjuk, hogy vigyáznunk kell arra, hogy attól senki el ne tántorítson, hogy cselekedjük az Atya akaratát. 
S mi az Atya akarata? Mi az a gyümölcs, amiről minket meg lehet ismerni? Ez a harmadik kérdés – mert ugye azt mondja Jézus, hogy a hitről nem beszélni kell, hanem cselekedni. Az Atya akaratát elég pontosan meghatározza Jézus. Az Atya parancsait megtartani azt jelenti, hogy hiszünk Őbenne, és szeretjük egymást. Mármint ember az embertársát. Hiszünk benne, azaz nem a félelmeink kötnek le, nem gondoljuk, hogy nekünk kell teljesíteni bizonyos elvárásokat az üdvösségért, Isten szeretetéért. Hanem mindezt kitárt karral, alázatosan elfogadjuk: az üdvösség Isten ajándéka Jézusért. És ha ez a bizalom megvan bennünk, akkor nem félünk szeretni egymást, befogadni, nem ítélkezni egymás felett, és eközben (kicsit talán az előző mondatot korlátok közé szorítva) kimondani az igazságot. Ez a bátor élet megtermi a maga gyümölcseit: a vonzó közösséget, az erős összetartozást, a reménységben élő gyülekezetet! Ámen.