Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen, 	Fcs, Szfvár, 2025. augusztus 3. Mk8:1-9.

Nem vagytok többé idegenek és jövevények, hanem polgártársai a szenteknek és háza népe Istennek. 
Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Igen-igen. Beszélhetnénk arról, hogy hol is van az a négyezer ember. Örülünk, ha összejövünk négyen Csurgón, nyolcvanan Fehérváron. Az egész megyében nincsenek négyezren az evangélikus templomokban, és az egész városban nincsenek négyezren az összes istentiszteleten, misén. 
De ez a történet nem a sokaságról szól. Összehasonlítva az ötezer ember megvendégelése történettel, itt semmiféle szerepük nincsen. Nem hallgatják Jézus tanítását – nincs erről szó a történetben, nem csodálkoznak a végén, nem dicsérik Istent a csoda láttán. Semmi szerepük sincs. 
Szóval ne azokról beszéljünk, akik nincsenek itt. Hanem beszéljünk magunkról, akik itt vagyunk. A tanítványokról. Akik Jézussal egészen messzire elmentünk már – mert igazán nyaralós történet ez: Jézus külföldre ment, már nem Galilea területén tartózkodik, hanem valahol a Genezáreti-tó túlsó partján. Szóval Jézussal mi is messzire eljutottunk már – életutunkon is éveket, évtizedeket töltöttünk Jézus mellett. És persze volt sok nehézségben részünk, amikor nélkülözni kellett – ahogy itt a tanítványoknak, ennek a tizenkettőnek is csak hét kenyere maradt már csak, meg egy kevés hala. Nemhogy a négyezer embernek, de a tizenkettőnek sem elég már, amijük van. Nekünk is volt részünk sok nehézségben, amikor már-már elfogyott a kenyerünk, a testi-lelki tartalékunk, a hitünk, az önértékelésünk, a figyelmességünk. 
És láttunk sok-sok csodát is. Amolyan mégis történeteket – hogy mégis meglett az elveszettnek hitt dolog, az elveszett remény, az elveszett erő. Ahogy Pilinszky írja: Végül mégis Isten útját követtem, bár színem fekete. Láttunk sok csodát – és amikor ott a kérés, hogy enni kellene adni a sokaságnak, hogy egyben kellene tartani a családot, hogy lendületet kellene adni a közösségnek, hogy azt kellene megmutatnunk a mellettünk élőknek (Pál szavaival), hogy az igazság szolgálatába álltunk, akkor előjönnek a realista gondolatok: de mi ez ennyinek! Mintha nem lettünk volna ott az ötezer ember megvendégelésénél, mintha nem éltünk volna már át Jézussal sok csodát. 
És ha kérdezed, milyen Jézus. Hát nem tudom elmondani. Csak azt, hogy mellette jó lenni. Hogy az a négyezer ember már három napja kiszakadt a megszokott kerékvágásból, a napi rutinjából, és elmentek több kilométer távolságra, és legyőzték az idegenségüket, mert jó Jézus mellett lenni. És mellette nemcsak érezzük, hanem tapasztaljuk, hogy nem idegenek vagyunk, nem jövevények – mert a mi nyelvünkön beszél, arról tanít, ami érint minket. Háza népe vagyunk Istennek. 
Akikről ő gondoskodik. Jézus nemcsak tanít, hanem észreveszi a testi szükségünket is. És nem enged bennünket éhesen hazaindulni. S ha az a kérdésed, hogy van-e erőd a rád bízott feladathoz, az új iskolához, amit kezdesz, az új élethelyzethez, amibe kerültél, vagy a megszokott kihívásokhoz, ami a szabadság után ismét rád vár – akkor bízzál, mert Jézusnak gondja van rád. Mert hozzá tartozol. Ahogy a mannát adta népének, úgy adja meg neked is azt, amire szükséged van. Mert ismer téged. Háza népe vagyunk Istennek. 
S ha arra kér, hogy oszd meg, amid van – hét kenyérke – akkor ne aggodalmaskodjál. Mert az Ő kezében a kevés is elegendőnek bizonyul. S persze nem fogjuk a világ szociális gondjait megoldani, de amit kaptál, azt tudod adni. Talán havi háromezer forintot egyetlen nairobi gyerek taníttatására. Talán havi egy órát, hogy felkeress egy otthonához kötött idős embert. Talán néhány szót, amivel vigasztalsz egy sírót. 
Arra kér, hogy oszd meg, amid van. Nem a tiedet, hanem amit te is kaptál. Mert Jézus bőven ad. Ahogy most kaptad a bűnbocsánatot. Ahogy kaptad az evangéliumot. Ahogy megtörte saját testét, életét, és tanítványai kezébe adta – a te kezedbe is adta. Az egyház kezébe adta, hogy azok, akik messziről jöttek, akiket más idegennek és jövevénynek mond, azok is tapasztalják: otthon vannak Jézusnál. Mert most csak négyen vagyunk, vagy nyolcvanan – de sok ezren éheznek és szomjaznak arra, amit csak Jézus adhat. Amit ő adott. A gyülekezet kezébe. A tanítványok kezébe. A te kezedbe, hogy szétoszd. Ámen.