Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, 2025. július 20. Lk 5:1-11

Kegyelemből van üdvösségetek, hit által, és ez nem tőletek van. Isten ajándéka.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Örülök, hogy Ábrahám története és ez az elhívás egymás mellé került. Mert hát Péter lehetett akár egészen fiatal – de Ábrahám már eléggé idős volt, amikor az elhívást kapta. Persze még mindig mondhatjuk, hogy mindkét történet kezdet, ahogyan elindultak az Úr szavára – akár Ábrahám, akár Péter. Mi pedig már túl vagyunk a kezdeten, néhány év, néhány évtized mögöttünk van, inkább ahhoz kérünk támogatást, hogy megmaradjunk az úton, hogy ne fáradjunk bele.
Amikor Lukács leírta ezt a történetet, akkor azonban Péter már igencsak idős volt, talán már élete vége felé járhatott, tele tapasztalattal, sőt, lehet, hogy már életével tanúskodott Jézusról, és éppen az üldözésektől megrettent gyülekezetnek idézi fel Lukács evangélista a régi eseményt, hogy emlékezzék. És velük együtt emlékezzünk mi is elhívásunkra.
Nem is arra, hogy mikor és hogyan történt. Bár akinek ilyen emlékei vannak, az idézze bátran fel, hogy a konfirmáción, vagy valami nagy krízishelyzetben hogyan szólította meg az Úr. Lehet, hogy nem egy reggeli halászat volt, hanem hosszú évek teltek el, szülők példamutatása, nagymama esti imádságai, míg kiformálódott bennünk a hit. Szóval nem arra emlékezzünk vissza, hogy mikor és hogyan, hanem hogy ki az a Jézus, aki elhívott. 
Jézus, aki beszállt a csónakomba. Aki miközben a sokaságot tanította, egyszer csak egészen személyessé vált. Hogy a sokaságról felém fordította tekintetét. Szóba állt velem. Megkért valamire. Talán csak arra, hogy rendezzem az oltárt, vagy arra, hogy csomagoljam a Hírmondókat. Aztán már azt vettem észre, hogy nem az ötven óra miatt, hanem magáért Jézusért vetem ki a hálókat. 
És láttam, hogy Jézus ura a halaknak. Ő ad ennem, biztosítja megélhetésem, alapvető szükségleteimet. S ha valami hiányzik, ha valamiért aggódom, hozzá fordulhatok. Olykor másokért könyörögve: ne bocsásd el őket éhesen; olykor magamért aggódva: nem törődöl azzal, hogy elveszünk. S Jézus ura a halaknak. Ő adja meg mindennapi kenyeremet. Igen, ki kell vetni a hálót, meg kell feszítenem izmaimat, nem megy magától – de Jézus nélkül sem megy. 
És láttam, hogy Jézus ura a haboknak. Mikor átcsapnak fejem felett a hullámok, tennivalók sokasága, a felelősség nagysága, vagy éppen a félelem iszonyatos hullámai, a betegség, a halál. Ő mégis mellettem marad, és nem tudom, hogyan, de ezek felett az elviselhetetlen idők felett mégis Ő az Úr, keresztülvisz, megerősít, megtart. S így fog megtartani a halálban is, hiszen ő legyőzte a halált. Feltámadt, és mindenek Urává tette őt az Atya. 
És láttam, hogy Jézusban maga Isten szegődött mellém. Az egyszerű mellé a Tökéletes, a gyenge mellé az Erős, a tanácstalan mellé a Bölcs, a halandó mellé az Örökkévaló, a bűnös mellé az Igaz. És bár semmiben sem illünk össze, és egy kicsit sincs szüksége rám, ő mégis megszólított, társának nevez, és küldetést ad nekem. 
Amikor megfáradok a hitemben, amikor kezdem megszokni, hogy keresztyén vagyok – sőt talán már elegem is van az egyházhoz fűződő rossz hírekből, a formalitásból, a képmutató keresztyénekből, akkor jó emlékezni, kicsoda Jézus, aki elhívott. És lehet, hogy reménytelennek tűnik az egész világ, háborúk és túlnépesedés, és ellenségeskedések, és népvándorlás, értékrendek felborulnak, mintha káosz felé haladnánk – de Jézus elhívott: Te kövess engem. A világ olyan, mint a tenger – veszélyeket rejt – de te kövess engem, és vesd ki hálódat fogásra. S lehet, hogy nem tömeg halat, csak egy-egy embert szólítasz meg, vezetsz a halálból az életre – ahogyan téged is személyesen szólított meg Jézus. Ámen.