Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, 2025. július 6. Lk 15:1-10.

Az Emberfia azért jött, hogy megkeresse és megmentse az elveszettet. (Lk19:10)

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Örüljetek velem!
Egyszerű mondat ez, mégis mennyire elgondolkodtató. Örüljetek velem! Igen, van a Bibliában is ilyen felszólítás: örüljetek! És szívesen meghallgatnám, hogy ma milyen örömre ébredtetek, vagy a múlt héten milyen örömök értek benneteket. (….)
Már az nagyszerű, ha mi magunk tudunk örülni, ha vannak saját örömeink. Nekem csomó örömöm van. A múlt heti hittantábor, a sok gyerek, hogy semmi bajunk nem esett, hogy a vezetők tudtunk együtt dolgozni – mindenféle felhő nélkül. A táborban annak is örültem, hogy mindhárom leányom, minden unokám ott volt. És miközben a nagy családdal voltunk együtt, a kis családunk is együtt lehetett. Tegnap Takács Hajni szentelése. Hogy a gyülekezetből kinőtt egy fiatal, hittanosból lelkésszé növekedett. És öröm volt látni, mennyien fáradoztak ezen az ünnepen, és milyen erős közösséggé növekedett a gyülekezet: idősek, középkorúak és fiatalok, és látjuk, hogy nem generációváltás történik, hanem együtt dolgoznak fiatalok és idősek. Szóval sok örömöm van, amire mondhatnám: örüljetek velem.
Egyet még szeretnék részletesebben elmondani. A hittanos táborba, amelyet általános iskolásoknak szervezünk, jelentkezett néhány egyetemista. Voltak, akiket mi magunk hívtunk meg vezetőnek – ők pedig táborozóknak jelentkeztek. És igazából nem értettük, miért is akarnak jönni. Tavaly annyi gond volt velük. Féltünk, most is csak bulizni akarnak. Aztán mégis eljöttek, és sokat segítettek, minden programban részt vettek, tegnap reggel is itt voltak a szentelés fogadását előkészíteni. És mintha az Úristen mondta volna – nekem, kis morgolódónak, hogy mit is akarnak ezek az egyetemisták a táborban – hogy örüljetek velem! Mert Ő megszólítja, megkeresi, megalapozza és megszilárdítja azokat, akiket mi – talán nem könnyen – mégis veszni hagynánk. Örüljetek velem. 
És még mindig ezekről a fiatalokról szeretnék beszélni – pontosabban a fiatalok kapcsán Istenről. Merthogy őket nem mi kerestük fel. Nem mi agitáltuk, hogy gyertek a táborba. Hanem az történt, ami az evangéliumban: „mindnyájan igyekeztek Jézushoz.” 
Vannak nagyszerű missziói terveink. S nem is mondom egyetlen szóval sem, hogy ne keressük fel a hozzánk tartozókat, a csurgói evangélikusokat, a hittanosokat. De az a helyzet, hogy Jézus vonzza magához azokat, akiknek szükségük van megtartóra, megmentőre. Lehet, hogy ők nem is tudják, mit keresnek, sőt elsőre azt sem fogalmazzák meg, mit találtak. Hiszen éppen a megtaláló – a pásztor és a háziasszony – mondja el: megtaláltam, amit elvesztettem. Örüljetek velem!
S még egyet szeretnék mondani. Néhányan úgy értelmezik ezeket a példázatokat, hogy Isten keresi az elveszetteket, és ezért otthagyja a kilencvenkilencet a pusztában. Szívesen mondom én is, hogy ne félj, Isten személyesen veled törődik. Te vagy fontos a számára. 
De ez elég önző gondolat. Ezzel tele van a világ: te vagy a fontos, mások mit érdekelnének. Isten azért keresi az elveszettet, mert az része az egésznek. A magyar kártyából nem hiányozhat egy lap sem. Vagy ha sakkozni akarsz, és nincs meg az egyik ötét huszár – akkor nehezen megy a játék. Persze, mi beteszünk helyére egy pótlapot, pótbábút – Jézus pedig megkeresi az elveszettet. Mert nélküle nem teljes a csapat. 
És most következik a nehéz szakasz. A teljesség. Mert örülök, hogy ma ennyien vagyunk itt. De előveszem a csurgói anyakönyvet. És most nem mondom név szerint, kiket kereszteltünk meg az elmúlt negyven év alatt. Kik hiányoznak. 
És bevallom, nem értem az isteni számtant, hogyan lesz ebből majd teljesség. Hogyan mondjuk majd a végén: mindenki megvan. De ez az ígéret. Hogy ő mindenkit összegyűjt majd. Senki nem hiányozhat. Mert része az egésznek. S ha egyet-egyet közben megtalál, ahogy Ti is most ideérkeztetek – hát örülünk. Együtt örülünk Istennel. Ámen.