Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, Szfvár, 2025. június 29. 1. Jn 3:13-18. 

Jézus mondja: Jöjjetek énhozzám mindnyájan, akik megfáradtatok és meg vagytok terhelve, és én megnyugvást adok nektek.

Szeretettel köszönöm testvéreimet ezen az istentiszteleten, a gyászolókat, akik Szekfű Ferencnére, illetve Lukóczki Józsefnére emlékezve jöttek ma el. Jézus szavának engedünk, aki hív: Jöjjetek énhozzám mindnyájan, akik megfáradtatok és meg vagytok terhelve, és én megnyugvást adok nektek.
Ezt a váltást azért hadd ajánljam a figyelmükbe: eljövök a gyülekezetbe, mert vigasztalásra van szükségem, mert erőforrást keresek, mert így illik – számtalan efféle érvünk van. Jézus azonban magához hív. Nem azt akarja, hogy a mi belső késztetésünket soroljuk, hanem arról szól, hogy akármilyenek is vagyunk, nála találunk megnyugvást. Még ha teljesen jól vagyunk is, köszönöm, minden rendben van, minden gömbölyű – akkor is Jézusnál találunk megnyugvást. Az énről átkerül a hangsúly Jézusra. 
Amikor megvizsgáljuk magunkat az istentisztelet elején, azt helyezzük nagyító alá, mennyire akarjuk Jézust „használni”, saját javunkra „alkalmazni” – pedig ő lelki, valódi közösségre hív. Ezt éljük meg legközvetlenebbül az úrvacsorában.
Kezdő énekünk a 61. ének lesz.
Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Mai igénkből is szeretnék egy mondatot kiemelni: Tudjuk, hogy átmentünk a halálból az életbe. Legyen ez mai aranymondásunk – így igehellyel: Tudjuk, hogy átmentünk a halálból az életbe 1. János 3:14. János levele folytatja: Mert szeretjük testvéreinket. Ebből látszik, hogy átmentünk a halálból az életbe. 
Azt gondolom, sokunknak van tapasztalata az életről. Egy férfi – ha jól emlékszem – Sátoraljaújhelytől Budapestig biciklizett. Nem országúton, hanem földúton, erdei ösvényeken, 13000 méteres szintkülönbséget tett meg. Azt mondta a két hétnyi magányos tekerés után: elég nehéz visszaszokni a civil életbe. Megszokni a várost, a lüktetést. 
Sokunknak van tapasztalata az életről. Valaki egy háromnapos konferencia után azt mondta: talán több mint egy hét is kell, míg visszazökkenünk a rendes kerékvágásba. No, talán felesleges is volt elmenni arra a konferenciára, ha vissza akar térni a „rendes kerékvágásba”. 
Sokunknak van tapasztalata az életről – de legtöbben visszatérünk a rendes kerékvágásba, a halálba. Átmentünk a halálból az életbe – vallja János apostol. Ezek szerint az ember természetes állapota, hogy a halálban van. Ahogyan a régi tudósok mondták a fogságban tartott állatokról: Nem rövidebb életűek, mint a szabadban élők, hanem hosszabb az agóniájuk. 
Az ember természetes állapota a halál. Nemcsak abban az értelemben, hogy előbb-utóbb meghal, hanem abban az értelemben is, hogy szinte egész létével a halált szolgálja. Azt tartja urának. S mert a halál alá van vetve, ezért akar mindent megragadni. Ezért válik önzővé. (Hát ezt most nagyon leegyszerűsítettem, mégis fogadjátok el tőlem ilyen röviden.) Az ember természetes állapota a halál. 
Ezért emlékeztettem az elején a váltásra: hogy az én helyére Jézus kerül. Én vagyok fáradt, én vagyok ügyetlen, engem nem fogad el senki, saját boldogságomat keresem, mindenki más sokan van, én egyetlen vagyok. Ezek a reménytelenség szavai. Amikor Jézus magához hív, akkor áthív a halálból az életbe. Amikor kiszólít az én-központúságból, akkor áthív a halálból az életbe. 
Biztosan átéltél már ilyen élet-pillanatokat, amikor nem te voltál középen. Amikor része lettél az egésznek. Talán amikor szerelmes lettél. Talán, amikor megmásztál egy hegyet, és lenéztél a magaslatról. Talán amikor egy énekkarban nem hallottad a saját hangodat – hanem az egész mű járt át. Talán egy konferencián, egy hittantáborban – amiről mások azt mondták, hogy agymosás – tényleg az volt: átmosta az elmédet az ige tiszta vízsugara, és átjárt a Szentlélek özöne. 
János apostol azt tanítja: Mi tudjuk, hogy átmentünk a halálból az életbe. Nem zökkentünk vissza a régi kerékvágásba. Nem józanodtunk ki a szerelemből, hanem Jézus szeretete jár át újra és újra. S ha le is kellett jönnünk a hegyről, de tudjuk, milyen végtelen térbe állított minket mennyei Atyánk, hogy bár semmi sem a miénk, mégis miénk minden Krisztusban. Átmentünk a halálból az életbe. 
Mert szeretjük testvéreinket. Csoda szó ez a magyar nyelvben: testvér. Valamikor a XVII. században kezdték el használni: egy test és vér. Amikor eltűnnek a határok az én és a te között. Amikor nem én vagyok középen, hanem együtt vagyunk ott. Amikor az egyik tagnak fáj valami, és a másik is szenved vele együtt. 
S hadd legyek nagyon gyakorlatias. Vannak a gyülekezetünkben többen, akik régen ide jártak közösségünkbe. Istentiszteletre, énekkarra, bibliaórára – s most már nem tudnak jönni. És most nem tudnak kimozdulni otthonról. Nincs kivel beszélgetniük. Amikor azt mondjuk: átmentünk a halálból az életbe, mert szeretjük egymást – nem nagy dolgokra kell gondolni. Hanem ilyen egyszerűekre: meglátogatni a másikat. S nem azt kérdezni: miért én, hát nem is ismer engem, nekem is annyi gondom van – ezek az én-központú gondolatok. Átmentünk a halálból az életbe – Krisztus él bennünk. Nem én vagyok a fontos, hanem szeretek, mert Krisztus testéhez tartozom – ahogyan a másik ember is. Mekkora váltás ez! Halálból az életre! Ámen.