Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, Szfvár, 2025. június 22. tanévzáró 1. Jn 4:19.

Mi azért szeretünk, mert Ő előbb szeretett.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Mi szeretünk. Ha még nem tettük túl mélyre azt a nyelvtankönyvet, akkor kikereshetjük belőle, hogy ez egy hiányos mondat. Mi azért szeretünk – innen hiányzik valami. 
Mit szeretünk? Szeretem a fagyit – ez állt a meghívón, hogy lesz fagyi. Szeretem a nyári szünetet – hát nem azt köszönjük meg Istennek, hogy végre nyári szünet van? Mit szeretünk? Egymást – hű, ez szép! A régiek azt tették hozzá: szeretjük Istent. Folytatja is János levele: aki szereti Istent, szeresse felebarátját is.
Mi azért szeretünk. Így valami olyasmit jelent, hogy a szeretet a tulajdonságunk. 
Mi szeretünk. Nem mindenkinek ez a tulajdonsága. Ez a mi tulajdonságunk. Azoké, akik Jézushoz tartoznak. Ez köt össze bennünket. Mi szeretünk. Erről lehet felismerni minket. 
Mi szeretünk. Igen, van közös köszönésünk: Erős vár a mi Istenünk! De nem erről lehet felismerni minket, hanem arról, hogy szeretünk. 
Aki szeret, az közénk tartozik. Lehet, hogy másként köszön. Lehet, hogy más hittanra jár. Lehet, hogy nem is jár hittanra. Lehet, hogy nem olyan jól tanul. Lehet, hogy nem tud focizni. Egész más mint én – de szeret, akkor közénk tartozik. 
Mert a szeretetről lehet felismerni minket. Mi szeretünk. Nem gyűlölködünk. Nem szítunk haragot. Nem vagyunk közönyösek. Nem gondoljuk, hogy a másik nem számít, ő kívülálló, idegen. Mi szeretünk. 
Aki közönyös, aki gyűlölködik, az fél. Félti az identitását, fél attól, hogy neki nem marad elég. Aki fél, abban nem lett teljessé a szeretet.
Mi azért szeretünk, mert Ő, Jézus, előbb szeretett minket. Már a világ teremtésekor, amikor minket formált anyánk méhében, azért alkotott, hogy közünk legyen hozzá. Azért alkotta a világot – az esőt és a napsütést, a fákat és a virágokat, a vizeket és a mezőt –, mert szeret minket. Eljött erre a világra, életét adta értünk, mert szeret minket. Kiválasztott, elhívott, amikor megkereszteltek – közünk van Jézushoz! Hitet ébresztett szívünkbe, kíváncsiságot, hogy megismerjük, és szomjúságot adott a szívünkbe, hogy keressük őt. Mert szeretett minket. 
Mi azért szeretünk, mert Ő előbb szeretett. A szeretet hatalmas láncolat. Szeretnek a szüleim, szeretetben hordoznak a nagyszüleim, szeretem a gyermekeimet – ez hosszú-hosszú láncolat, amely körbejárja a világot, amely mindent egybesző. Ennek a láncolatnak az elején ott áll Jézus: ő elsőként szeretett minket. Mi azért szeretünk, mert Ő előbb szeretett. 
Azt ígérte tanítványainak: aki titeket hallgat, engem hallgat. Ahogy mi szólunk, az az ő szava. Ahogy mi szeretünk, az az Ő szeretete. Mi nem folytatjuk Jézus szeretetét, hanem továbbadjuk, amit nekünk adott.
De Jézus nemcsak elindítója ennek a láncolatnak, hanem folyamatos újítója is. Mert bizony, sokszor elszakítjuk ezt a láncot. Nem tudunk szeretni. Akarom, de nem megy. Sőt, olykor nem is akarok szeretni. 
Jézus nemcsak elindítója a szeretetnek, hanem szüntelenül szeret minket. 
Hogy visszakapcsolódjunk ebbe a közösségbe. Az Ő népébe. Az egyházba, a gyülekezetbe. Ezért szól hozzánk – a hittanórákon, az istentiszteleteken, otthoni Bibliaolvasáson és imádságon keresztül – hogy teljessé legyen bennünk a szeretet. 
Ma is hív: ne félj, merj szeretni – mert Ő előbb szeretett minket. Ámen.