Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, Szfvár, 2025. június 8. Pünkösd, 
	                                                                                                      ApCsel 2:1-13.

Nem hatalommal és nem erőszakkal, hanem az én lelkemmel – mondja a Seregek Ura! 
(Zak 4:)

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Ünneplő Gyülekezet!

Ritkán énekeljük ezt az éneket. Szinte csak Pünkösdkor. Szépen elmondja a Szentlélek kitöltésének történetét, egészen úgy, ahogy felolvastam a Bibliából. Aztán a múlt időből hirtelen vált jelen időbe: Örvendjünk mind őneki! És egyszerre itt vagyunk mi is nemcsak az énekben, hanem a történetben: az apostolok itt vannak közöttünk, és a mi anyanyelvünkön beszélnek Isten felséges dolgairól. Megteltek Szentlélekkel, és érthetően beszélnek Isten felséges dolgairól. Úgy, ahogy a Lélek adta nekik, hogy szóljanak. 
Ne gondoljátok, testvéreim, hogy ez régi történet. Hogy visszaemlékszünk azokra a napokra, mint ahogy a Videoton negyven év előtti nagy menetelésére – amiből most semmi nem látszik. Igen, volt egyszer, amikor megteltek a tanítványok Szentlélekkel, és beszéltek Isten felséges dolgairól úgy, ahogy a Lélek adta nekik, hogy szóljanak. Volt egyszer – és vajon Isten változott-e? Volt egyszer, és vajon ma nem árasztaná ki Szentlelkét, hogy ma is megteljenek tanítványai Szentlélekkel, és szóljanak, ahogy a Lélek adja nekik? 
Igen, vannak idők, amikor Isten hallgat. Amikor kiáltanánk, de visszapattan minden szavunk, amikor imádságainkat elnyeli az űr. Vannak idők, amikor éhezünk az igére, keressük Isten akaratát – és sehogy sem találjuk. Jézus is mondja a nép akkori vezetőinek: Elhagyottá lesz a ti házatok – azaz nem lakik majd Isten a templomban, keresitek, de nem találjátok. Vannak idők, amikor az Isten hallgat. 
De a pünkösdi történet vigasztal, hogy mégsem hagy bennünket magunkra. Hogy kiárasztja Szentlelkét, és megtelnek a tanítványok Lélekkel, és szólnak. Úgy, ahogyan a Lélek adja nekik, hogy szóljanak. 

Ti vagytok ezek a tanítványok. Akik eljöttök a templomba, akik hallgatjátok és tanuljátok Isten beszédét, ti vagytok azok a tanítványok, akikre kiárasztja Jézus Lelkét az Atya, hogy szóljatok. A pünkösdi történet nem csupán régi esemény. Nem emlék, amelyről megemlékezünk. Pünkösd ma is történik, hiszen nektek adta Szentlelkét az Úr! Lehet, hogy nincsenek lángnyelvek, nem hallatszik szélzúgás, nem fut össze a sokaság – de a Szentlelket kaptátok, hogy szóljatok úgy, ahogy a Lélek adta nektek. Jézus ígéretéből tudjuk, hogy kaptuk a Szentlelket. Nem arra adja a Lelket, hogy mindnyájan prédikáljunk. Hanem arra adja a Szentlelket, hogy abban a környezetben, amelyben vagyunk – benzinkúton vagy orvosi rendelőben, a társasházi megbízottal vagy a beosztottunkkal – krisztusi hangon, krisztusi tartalommal beszéljünk. 
Az ószövetségben olvasunk egy történetet Bálámról, akit felbérelt egy király, hogy átkozza meg Izráelt. De Bálám nemhogy megátkozta volna, hanem megáldotta a népet. Mert – így védekezett – nem mondhatok mást, mint amit az Isten ad számba. Ahogy a Lélek adta nektek, hogy szóljatok. 

Ha sarkosan akarnék fogalmazni, azt mondanám: egy keresztyén embernek nincs magánvéleménye. De nem is a szervezet által kiadott magyarázatot kell szajkózni, ezt hagyjuk meg más köröknek. A keresztyén ember Isten Lelke által szól. Akit Isten megáldott, azt a krisztusi ember, a tanítvány sem átkozhatja. Akit Jézus befogadott, azt a tanítvány sem utasíthatja el. 
Ahogy a Lélek adta nekik, hogy szóljanak!

Mit is adott a Lélek? Nem recepteket. Nem polarizált véleményeket. A Lélek Jézusról tett és tesz bizonyságot. Arról a Jézusról, akit megfeszítettünk, akit megtagadtunk, akit elhagytunk – s akit mégis Úrrá tett Isten, és aki feltámadása után mégis megkeresett, szemünkbe nézett, összetört önbizalmunkat meglátta, aki felemelt minket. Arról a Jézusról tesz bizonyságot a Szentlélek, aki nem söpörte szőnyeg alá vétkeinket, de nem is szórta szemükbe, mint a port, hanem magára vette, elhordozta, eltörölte – aki rendet rakott életünkben. Arról a Jézusról tesz bizonyságot a Szentlélek, aki előtt nem voltak határok, aki férfit és nőt tanítványává fogadott, aki elhívta a vámszedőt és a halászt, aki zsidóul beszélt a zsidókkal és görögül vagy latinul Pilátussal, aki szólt az egyszerű emberek nyelvén, és a tanultakat sem hagyta tanítás nélkül. Jézusról tesz bizonyságot a Szentlélek – és így adja nekünk is, hogy szóljunk: őszintén, a másik építésére, irgalommal. 

Pünkösd van. A Lélek adja, hogy szóljunk Isten felséges dolgairól. De csak azok tudják azt szólni, akik hallgatják Isten beszédét, és megtartják azt. Akik átélték Jézus irgalmát, és maguk is irgalmasak maradnak. Vannak idők, amikor Isten hallgat. Vajon nem azok-e ezek az idők, amikor mi, keresztyének nem figyelünk szavára? 
Ámen.