Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, Szfvár, 2025. június 1. Jer 31:31-34.

Szeretettel köszöntöm testvéreimet ezen a vasárnapon, a Húsvét ünnepe utáni 6. vasárnapon. Megkülönböztetett szeretettel gyászoló testvéreimet, akik Fenyvesi Lászlónéra emlékezve jöttek ma közénk. És külön még hadd köszöntsem azokat, akik konfirmációjuk kerek évfordulóját ünneplik – hadd kérjem, álljanak kicsit fel, hadd lássuk őket. S majd az igehirdetés után idehívjuk őket az oltár elé, hogy újra áldást kapjanak. 
Jézus azt mondja: Én pedig ha felemeltetem a földről, magamhoz vonzok mindeneket. (Jn 12:32) Ez a reménységünk, hogy Jézus magához vonz bennünket. Ezért kiáltunk a Szentlélekért, hogy Jézus vonzása minket is megragadjon. 
Az istentisztelet elején tegyünk le mindent, ami másfelé vonz, ami Istentől elszakítani akar – emlékeket, aggodalmakat, indulatokat. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Ünneplő Testvéreim!

A tegnapi országos presbiteri találkozón vetődött fel az a kérdés, hogy van-e evangélikus akcentus. Fel lehet-e ismerni valakit a beszédéről, hogy evangélikus. Ahogy felismerte a szolgálólány Pétert a főpap udvarában, hogy galileai – még a beszéded is elárul téged – mondta neki – vajon fel lehet-e ismerni minket, hogy Jézushoz tartozunk?
No, bizonyos szavak biztos, hogy árulkodnak. Ilyenek, hogy kegyelem, meg szabadság, meg bűn – amelyeknek egészen más csengése van egyházi használatban, mint köznapi értelemben. 
Ezek közé tartozik a szövetség is. Általában valami nagy szervezetet értünk alatta – Labdarúgó szövetség, ENSZ, meg effélék. Inkább szerződéseket szoktak kötni manapság, mint szövetséget. Szerződést – mondjuk arra, hogy a faipari szakmérnök megvizsgálja a tetőszerkezet állapotát, szerződést arra, hogy egy bizonyos ideig munkát végzek valaki számára. A szerződés két ember érdekének találkozása valamely ponton, akár hosszabb időre is – a szövetség pedig nem a különböző érdekek találkozását fejezi ki, hanem a közös érdekek egybekapcsolását. Így köt velünk szövetséget Isten. Azt mondja: nekünk közös dolgaink vannak. Sőt! Azt mondja: nekünk minden dolgunk közös. Együtt megyünk az úton. 
Jeremiás által azt mondja az Úr, hogy új szövetséget köt velünk. Nem tartalma szerint újat, hanem a formája szerint újat. A régi szövetség a törvény. Mózes kapta, felírta két kőtáblára. Innen ered a mondás, hogy kőbe van vésve. Változhatatlan. Nem lehet átírni. 
Ezt a törvényt – szeresd az Urat – a zsidók az ajtófélfára helyezik kis ládikában, a karjukra és homlokukra kötik (ez a mezuza), hogy soha ne felejtsék el. Mint ahogy mi kezünkre írjuk fel a telefonszámot, a bevásárlólistát, vagy amit nem akarunk elfelejteni. Így is próbáljuk beleírni a gondolatainkba. Mi pedig próbáljuk megtanítani a hittanosoknak a Tízparancsolatot. Meg a szeretet kettős parancsolatát. Biztosan tudjuk is mindannyian, szépen sorban mind a tízet. 
De bárhova is írjuk fel, bármennyire is belevéssük az agyunkba – ezek mindig külső törvények maradnak. Egyfajta elvárásrendszer. Magunk felé és mások felé. Ezt kell tenni. E szerint kell élni. Ne lopj – belülre beépítettünk egy lopásgátlót. Lelkiismeretünk szirénája megszólal, ha lopni vágynánk. Tegnap beszéltem valakivel, aki esetleg egy vasárnap végzendő munkát említett, de gyorsan visszakozott: vasárnap nem szabad munkát végeztetni. Szenteld meg az ünnepnapot! (No, ebben az esetben a legtöbbünknek már nem működik annyira ez a jelzőrendszer.) És elkezdünk azon gondolkodni, hogy mit szabad még és mit nem szabad. Mert az első szövetség külső – hiába véste Mózes kőtáblára, hiába helyezzük a homlokunkra vagy az ajtófélfára, hiába véssük az agyunkba – az külső marad. 
Az új szövetség, amelyet Isten ígért, a szívünkbe íródott. Belső. Nem megtanították, hanem bennem van. Átéltem. A keresztyénség nem tanítható. A keresztyénség átélhető. Amikor Péternek megmosta Jézus a lábát. A mester odahajolt hozzá, a tiszta lemosta lábának szennyét. Amikor Pált megállította a damaszkuszi úton. Amikor a napnál fényesebben látta, hogy Jézus valóban él, sőt: úr minden felett, az Isten dicsőségében. Amikor Vald Péternek felhangzott az evangéliumi történet a gazdag ifjúról: add el mindenedet, és kövess engem – és ez a gazdag lyoni kereskedő ment, és eladta mindenét, és követte Jézust. Amikor Luther a toronyszobájában gyötrődött, milyen Isten igazsága, és rátalált az evangéliumra, hogy nem cselekedetekért, hanem hitből van üdvösségünk. Beleírta Isten a szívébe. 
És ne feledjük, amit minden úrvacsorakor elmondunk, a szerzési igékben: Ez az új szövetség vére. A mi szívünkbe is beírta már az Úr törvényét. És persze könnyen lehet, hogy nem tudsz ilyen nagy eseményeket mondani, mint amit Péter meg Pál meg Luther mondott, mert nem egy csapásra történtek benned az események – hacsak nem a keresztségedre utalsz, amikor elhangzott feletted is, hogy vízzel és Szentlélekkel újjászült téged az Úr. De mindenkor, amikor úrvacsorát veszel, Jézus véréből iszol, akkor újra és újra részese vagy ennek az új szövetségnek. A szívedbe írt szövetségnek.
Szövetség, hogy vannak közös dolgaink Jézussal. Hogy minden dolgunk közös Jézussal. Ez az istentisztelet is. Azok, akikkel együtt vagyunk itt. Meg amikor a Videoton sorsáról beszélgetünk, meg a jövő évi választásokról, az áradó folyókról, meg a növekvő szegénységről – elsősorban lelki szegénységről és kiégett lelki mezőkről. Minden dolgunk közös Jézussal. Nem ő kapcsolódik a mi utunkba, hanem minket hívott a követésére. Hogy ne a beszédünkről, hanem az életünkről, a tetteinkről ismerjék fel, hogy evangélikusok, hogy keresztyének, Krisztusiak vagyunk. Ámen.