Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Szfvár, Mennybemenetel, 2025. május 29. 	
	                                                                                                                  1.Kir 8:22-28.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 
Hiszen az ég sőt az egek egei sem fogadhatnak be téged! 

Ünneplő Gyülekezet!

Nyilvánvaló, hogy ünnepeink emlékek. 
Nem most megy Jézus a mennybe – ahogy nem karácsonykor született meg, nem az idei húsvétkor támadt fel. Emlékek ezek, ahogy emlékezünk, amikor valakinek a születését ünnepeljük, ahogy valakire halála évfordulóján emlékezünk. Voltaképpen bármikor emlékezhetnénk, az ünnepek azért fontosak, hogy ritmust adjanak életünknek, egyházi ünnepeink pedig különösen azért, hogy elmélyedjünk abban, amit Jézus Krisztus adott nekünk.
Mennybemenetel ünnepe nagyon gazdag – ma az ószövetségi ige alapján egyetlen vonását emelem ki, amelyet az Apostolok Cselekedeteiben leírt Lukács: Felhő takarta el őt – azaz Isten dicsőségébe öltözött Jézus.
Az egek egei sem fogadhatnak be téged. 
Jézus az Úr. Szívesen idézünk Jézus szavaiból. Próbáljuk úgy hallgatni azokat, hogy az Úr Jézus mondja. Akit az egek egei sem fogadhatnak be. Akinek adatott minden hatalom mennyen és földön. Szavai nem kívánságok. Amit mondott nem tanács, életvezetés – hanem parancs. 
Amikor azt mondja: szeressétek egymást, ahogyan én szerettelek titeket. Vagy azt: bocsássatok meg egymásnak még hetvenszer hétszer is. Amikor azt mondja: ne aggodalmaskodjatok, hanem bízzatok Istenben. Amikor azt mondja, hogy Mária a jó részt választotta, mikor hallgatta Jézust.
Hogy ez mind parancs. Amit az Úr Jézus ad. Amit hatalommal parancsol. Nemcsak abban az értelemben hatalommal, hogy kötelező megtartani, mert számontartja, számonkéri. Ahogyan az úr elszámoltatja szolgáit, akik között szétosztotta tálentumait. Hanem abban az értelemben is hatalommal parancsol, hogy hatalma van megtartani, amit mond – ahogyan Salamon király kéri az Urat, hogy tartsa meg ígéretét –, sőt hatalmat ad nekünk, hogy megtartsuk parancsolatait. 

S mi mégsem tudjuk megtartani. Ez a szomorú tapasztalatunk. Az egek egei sem képesek befogadni Istent, Jézust, de az én szívem sem képes befogadni őt. Pál apostol is erről ír a Római levélben: tudom a jót, akarom azt tenni, és nem tudom mégsem, nem vagyok rá képes. Luther is azt írja a 95 tételben, hogy a bűn elleni harcunk életünk végéig tart. Küzdök, hogy megtartsam Jézus szavát, nem akarok beletörődni abba, hogy nem megy, nem adom fel – hanem vívódom a bennem lakó gonosszal. Azt akarom, hogy betöltse szívemet Jézus: Bibliát olvasok, imádkozom, gyülekezetbe járok, cselekedeteimben és viselkedésemben is szeretném láthatóvá tenni a hitemet – s néha sikerül is – mégis az a tapasztalatom, hogy nem tudom megtartani Jézus szavát. Ő Úr a mennyen és földön, hatalommal parancsol, és mégis van bennem harag, aggodalom, félelem. 
Azt a jó hírt olvashatjuk ki Salamon imádságából, hogy Isten helyreállította Dávid királyságát, amikor Jézust királlyá tette számunkra (ahogyan a keresztre íratta Pilátus: a zsidók királya), pedig a zsidóság elvetette Őt. Az a jó hír, hogy Isten hűsége nagyobb, mint amit Salamon kért. És ma is nagyobb a kegyelem, mint a mi elesettségünk. Nagy reménytelenségben élünk – akár egyéni sorsunkat figyeljük akár a világ folyását – de Isten reménysége nagyobb, mint a mi reménytelenségünk. 
Mert bár az egek egei sem fogadhatják be az Urat, s az én szívem sem tudja befogadni őt – a véges nem tudja befogadni a végtelent – mégis a Végtelen belealázza magát a végesbe, a Szentlélek által a mindenség Ura belealázza magát az igehirdetésbe, az úrvacsorába. S bár nem tudjuk megtartani Jézus szavát, mégis Ő a mi Urunk, életünk és reménységünk. Mert Isten megtartja ígéretét, sőt többet ad, mint amit mi kérni vagy gondolni tudunk. Ámen.