Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.	 Nemeskolta 2025. május 25.  2. Móz 32:7-14.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Ünneplő Gyülekezet! 

Azért gyülekeztünk ma össze, hogy hálát adjunk a felújított gyülekezeti házért, hogy a gyülekezet áldozatos munkája nyomán megszépült közösségi házat használatba vegyük – Isten áldásával és az Úr nevében. Ünneplő gyülekezet vagyunk – tele örömmel, lelkesedéssel. Szeretném is megerősíteni a gyülekezetet ebben az örömében. És hálát adok Istennek azért a reménységért, amely testvéreim munkájában, odaadásában, elszántságában meglátszódik. Mert hát a gyülekezeti statisztikát nézve bizony nem volna ilyen reménységre okunk. Hiszen az elmúlt száz-százhúsz év alatt töredékére apadt a gyülekezet létszáma, az istentiszteletre járók száma, az egyházfenntartást vállalók száma. Bizonyos, hogy józan ésszel, a folyamatokat végiggondolva nem lett volna szabad akár csak egy fillért is erre az épületre költeni. Vagy makacsság, vagy hit vezette tehát testvéreimet. S bizonyos vagyok abban, hogy a makacsság felett győzedelmeskednék a józan ész – a hit azonban nem az adatokra és a folyamatokra néz, hanem az élő Istenre, aki teremt – a nem létezőből is létezőt hoz elő, a halálból is életre hív, a sötétségből a világosságra vezet, a hitetlenségből hitre bátorít. Tehát nemcsak a felújított gyülekezeti házért adunk most hálát, hanem még inkább azért a reménységért, amely a felújítás munkája mögött áll. Az imádság vasárnapján első fohászunk a hálaadás, a boldog Isten dicsérete. Mert még többet ad, mint amennyit mi vártunk és gondoltunk.

Ünnepünket mintha megzavarná a mára kijelölt igeszakasz. Isten lángoló haragjáról beszél az Ószövetségi ige. Igen, Isten tud haragudni. S nemcsak József Attilásan – érted haragszom, nem ellened –, itt bizony fellángol az Úr haragja népe ellen. S ha az előbb a gyülekezeteink romló statisztikáiról beszéltem, vajon nem kellene-e azt végiggondolunk, hogy a romlás mögött nem az áll-e, hogy mi is bálványokat emeltünk magunknak – nemcsak itt, Koltán, hanem országunkban, egyházunk egészében: a fejlődés bálványát, a kényelem bálványát. Nem keményedett-e meg a mi nyakunk is: annyira tudjuk, mi a jó – jobban tudjuk, mint az orvos, jobban tudjuk, mint a pedagógus – és közben kihunyt belőlünk a tisztelet és a bizalom. Vajon a gyülekezet nem hasonult-e a világhoz, az egyházban nem játsszuk-e le kicsinyes meccseinket, hatalmi harcainkat, nem akarunk-e úgymond jól gazdálkodni kapcsolati tőkénkkel, nem tértünk-e le arról az útról, amelyen Jézus Urunk elindított? 
Ha valaki belép a megújított gyülekezeti házba, hajoljon meg a dereka, s ha a gyülekezet áll Isten elé, akkor tudjunk együtt térdet hajtani, és könyörögni: Uram, ne büntess, mint megérdemelném, nem azért, mert ezentúl jó leszek – bár igyekszem, de kétséges a sikerem – hanem csak a te igaz voltodért, ígéretedért, Jézusért: könyörülj rajtam! 

Látjátok, testvéreim, nem ünnepünk ellen szól Istennek ez az igéje. Sőt, éppen teljessé teszi azt, mert vigasztal, hogy Isten színe elé járulhatunk. Még akkor is, ha messze kerültünk már Isten házától, ha nem vagyunk már ismerősök Jézus gyülekezetében, odavihetjük elé aggodalmainkat és félelmeinket, bűneinket és mulandóságunk terhét. Mert Jézus így vigasztal: maga az Atya szeret titeket. Tényleg nem mehettünk fel a hegyre Mózessel együtt, nem látjuk Isten dicsőségét – de maga az Úr jött le hozzánk, előbb Jézus Krisztusban, majd kiárasztotta a Szentlelket, hogy velünk legyen, hogy mint az édenkertben közvetlenül beszélhessünk Istennel, hogy megszólíthassuk őt, elé vihessük kéréseinket, könyörgésünket és hálaadásunkat. 
Azt az örömhírt is hordozza ez a szakasz, hogy van, aki imádkozik értünk. Ahogy Mózes könyörgött a megtévedt népért, ugyanúgy könyörög a gyülekezet is. Mózes úgy viszi ezt a keménynyakú népet Isten elé, hogy az Isten népe, az Ő tulajdona. A gyülekezet ma sem gondolhat másként a távollévőkre, mint akik Jézuséi. Nem idegenek, hanem Jézus megváltottai. A gyülekezetben nincs személyválogatás – ezekkel törődünk, mert evangélikusok, vagy azok leszármazottai, amazokkal pedig nem törődünk, mert nem evangélikusok. Hanem mindenkire úgy tekintünk, mint akit Jézus meg akar keresni, meg akar találni, el akar hívni – mert Jézusé. Az imádság vasárnapján ezt tanuljuk: úgy hordozza a gyülekezet azokat, akik távol vannak, hogy ők mégis Isten tulajdona. S ha betérnek a gyülekezet házába, mint hazatérő vándort, örömmel fogadják. A templom és a gyülekezeti ház a találkozás helye, az összetartozás otthona. Sokféle gondolkodású, eltérő ízlésű, más-más hagyományokat hordozó emberek találkozási helye, ahol mindannyiunk egyformán Jézus népének tagjai vagyunk. 

Hálát adunk Istennek ezért a megújult gyülekezeti házért. Hálát adunk a reménységért, hogy Isten megtartja gyülekezetét. Könyörgünk azért, hogy vezessen az Úr az örök élet útján, és nem szűnünk meg könyörögni Isten ma még távol lévő népéért, hogy Isten országában is együtt ünnepelhessünk boldogan. Ámen.