Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 
	
Családi istentisztelet – gyónáshoz, Szfvár, 2025. május 4. 1Pt 2:20-25.

Jézus valami egész más. 
Vannak, akik lázadoznak minden ellen, amit igazságtalannak éreznek. Az örök kamaszok, akik anyukájuknak is szemébe vágják, ha valami nem tetszik nekik. Közelükben kihűl az öröm, nyugtalanság támad, eltűnik a biztonságérzet.
Vannak a dacosak, a lázadók, akik tiltakoznak szüleik vagy vezetőik „önkényuralma” ellen. Az a fura, hogy mikor vezető helyzetbe kerülnek, szülővé válnak, ők maguk is elkövetik mindazt, ami ellen lázadtak egykor.
Vannak, akik csendben tűrnek, s valahol másutt engedik ki haragjukat, keserűségüket. Vagy megalázottan élik le életüket, mint értéktelen fémkarikák. Ismerjük a munkahelyről hazahozott indulatokat, és a mosogató mellé menekülő asszonyokat. 
Vannak, akik a külső veszélyek elől magukba, vagy egészen szűk közösségükbe, családjukba zárkóznak be. Nem mernek mások előtt kitárulkozni. Széthullanak közösségeik, nehezen találnak társra, hiszen a bizalmatlanság valóban méreg.
Jézus valami egész más. 
Nincs negatív kisugárzása, nem szít viszályt, és ha megalázzák is, akkor sem veszíti sem értékét, sem szabadságát – hiszen békéje, öröme, értéke egyedül az Atyából árad rá. Rajta megtörik az erőszak, mert elhordozza azt, és őt nem szűkíti be a veszély – a szeretet előtt egészen tágas tér áll. 
Jézus egészen más – és erre az egészen más létre hívott el minket. Erre az egész más létre szabadított fel. Őt még a halál sem választotta el az Atya szeretetétől – s erre a szabadságra hívott el minket is. Hogy akár élünk, akár meghalunk az Úréi vagyunk. 
Ahogy Jézus követésére hívott, az emberek már nem idegenek, nem ellenségek, riválisok – hanem Isten szeretetére szorulók, irgalomra várók – ahogyan mi is azok voltunk és vagyunk. S persze sok sebet okozunk még egymásnak, és sok sebet okoz nekünk a világ, Krisztus mégis újra és újra visszaadja szabadságunkat, távlatainkat és közösségünket – mert bűneinket testében felvitte a fára, hogy az igazságnak éljünk. Ámen.