Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Szfvár, 2025. április 18. 2. Kor 5:14-21

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvérem!

Mintha ott lennénk – mondtam ezen a héten többször is. Ne kívülről nézzük az eseményeket, hanem úgy, mint akik részesei vagyunk ennek. 
Ma nem azt kérem, hogy képzeljük oda magunkat. Talán nem is lehetséges ez. Hiszen alig ismerjük a körülményeket, hogyan nézhetett ki Pilátus palotája, s még akik végigjárták a jeruzsálemi Via Dolorosat-t, még azok sem ismerik valóban azt az utat. S ha mindent ismernénk is, ha a megaláztatás, a magány és elhagyottság, az elárultatás és a csalódás érzéseit át is tudnánk élni, ha tudnánk, milyen ártatlanul és értelmetlenül szenvedni, annak kilátása nélkül, hogy ez a szenvedés megváltoztatja a világot vagy legalább a világ egy kis zugát, akkor sem tudnánk ott lenni, hiszen itt vagyunk – Jézus feltámadása után. 
Éppen azért gondoljuk újból végig Jézus szenvedés-történetét, azért keressük helyünket benne, mert Jézus feltámadt a halálból. Mert igaznak bizonyult, akinek igazságát Isten igazolta azáltal, hogy feltámasztotta őt a a halálból. Gondoljuk hát végig Jézus szenvedés-történetét. Ne oda képzeljük magunkat, de legyünk résztvevői mégis a történetnek: értünk történt, és velünk történt.
Ezért írja Pál apostol: Ha egy meghalt mindenkiért, akkor mindenki meghalt. És ezt valljuk a keresztségünkről: benne meghaltunk Krisztussal együtt. Nem úgy értjük ezt a „vele együtt” kifejezést, hogy Jézus meghalt – és mi is meghaltunk. Mert mi nem haltunk meg. Élünk, eszünk, iszunk, gondolkodunk, tervezünk. Hanem azt értjük alatta, hogy Jézus helyettünk hordozta az ítéletet. Az Igaz halt meg értünk, nem igazakért. E gyötrelem, gyalázat mind énmiattam ért, hogy tartozásom vállald, megfizess vétkemért, ki haragot érdemlek, itt állok, én szegény – Megváltóm, add  kegyelmed, hogy el ne vesszek én. (EÉ200:2)

A feltámadás után tekintünk vissza Jézus halálára. Nemcsak Jézus feltámadása után, hanem a mi feltámadásunk után. Kajafás ma is halált kérne Jézusra. Pilátus ma is kiadatná őt, hogy megfeszítsék. A mai Kajafások ma is halálra juttatják, a mai Pilátusok ma is kiadatják Jézust. Csak a feltámadás után visszatekintve látom meg, hogy az Igaz halt meg a a nem igazakért. Hogy vele együtt meghaltunk mi is – és vele együtt életre támadtunk. Csak a feltámadás után, amikor a hitetlenségből hitre vezetett, amikor a tagadásból az elfogadásra vezetett, akkor látom meg, hogy Ő, Jézus bűnné lett értem, hogy én Isten igazsága legyek Őbenne. Bűnös voltam, halált érdemeltem, de Jézus elszenvedte helyettem a büntetést, és engem igazságával ajándékozott meg. 

Saját feltámadásunk után tekintünk vissza Jézus halálára. Így mondja Pál apostol: Aki Krisztusban van, új teremtés az. A régi elmúlt, íme, új jött létre. És a következő fejezetben leírja, mennyit szenvedett – hogy Jézussal együtt ő is hordozza a saját keresztjét. Nem Jézus keresztjét, hanem azt, amit az evangéliumért el kellett szenvednie. 
Úgy látszik, hogy a Jézus Krisztustól kapott élet azt is jelenti, hogy az evangélium hirdetése és megélése közben végig kell járnunk saját keresztutunkat. Nem biztos, hogy olyan üldöztetést, verést, szorongattatást kell elviselnünk, mint Pál apostolnak kellett, de ha felismered, hogy Jézus halála árán támadtál életre, és Jézus halála árán valóban életet nyertél, akkor nemcsak saját magad törekedsz ebben az új életben járni, hanem szenvedélyesen keresed a módját annak, hogy mások is megtalálják ezt. Nem tudom, ma mivel jár, hogy az „Isten igazsága legyünk Őbenne”,de tudom, hogy az az egyház, amely megélhetését, társadalmi rangját akarja biztosítani, az még a halálban van, Jézus-nélküliségben szenved. Az élő gyülekezet, a hitben élő ember azonban folyamatosan küzd saját gyengeségével, és a küldetéséből fakadó terhekkel. Hiszen mindig többet és többet akar felmutatni Krisztus szenvedélyes, határtalan szeretetéből. 

Benne vagyunk Jézus szenvedéstörténetében. Jézus helyettünk függ a kereszten. Ítéletünket ő hordozta el. És Ő támasztott fel új életre, amikor hitre vezetett. Ez a múlhatatlan, örök élet elég erős arra, hogy megmaradjon Jézus igazságában: hogy hűséggel megálljunk az egymás iránti szeretetben, és hogy a reménységünk megőrizzen Isten iránti bizalmunkban. Ámen.