Szerda – Mt 21:15-16.
Jézus kiűzte a pénzváltókat és a kereskedőket a templomból – helyet készített azoknak, akiknek igazán szükségük volt a templomra. Erre csodálkoztunk rá hétfőn és kedden. Ma pedig arról lesz szó, hogy így telik meg a templom háladallal és dicsérettel.
Kezdőénekünk a 191. ének lesz, a zsoltárolvasás és imádság után: Dicsérjétek az Úr nevét! Vagy: Ó felséges Úr (EÉ44)
Zsoltár: Zsolt 8:2-3

Templombetöltés
Nagypapámról mesélek nektek. Nyugdíjas esztergályos volt, vérbeli munkásember, nézte a focimeccset a tévében. Akkor még olyan nagy játékosok voltak a pályán, mint Albert Flóri meg Göröcs János és Bene Feri meg a Dunai III. – a nagypapám mégis sokszor legyintett, vagy bosszankodott: ah, páncser! 
Amikor kinn állsz a pálya szélén, akkor azt látod, mit kellett volna másként csinálni. Ha fenn vagy a pályán, akkor pedig hajtasz, zihál a tüdőd, és élvezed a játékot.
No, ezek a főpapok olyanok voltak, mint a nagypapám. Csak a hibákat látták, és bosszankodtak: Hallod mit kiáltanak? Ez így szabálytalan! Erről nem volt szó! A mi templomunkban nem szabad kiabálni! 
Az Úr Jézus pedig azt mondta: De bizony, szabad énekelni!

Mert hát mi is az istentisztelet? Az, amikor Isten szól hozzánk igéjében – amikor meggyógyít, befogad, amikor tanácsot ad, útra indít – ez az egyik része az istentiszteletnek. A másik része pedig, hogy mi énekkel és imádsággal dicsérjük őt. Az istentisztelet ez a kettő: Isten szól hozzánk – mi pedig válaszolunk. Nem a pálya széléről nézzük, nem nézőtéren ülünk, hanem benne vagyunk az istentiszteletben: nekünk szól Isten, minket gyógyít meg, nekünk nyitja fel szemünket, a minket indít útra. És mi dicsérjük őt. 

Akkor próbáljunk mi is összegyűjteni néhány dolgot: mit adott nekünk ma Isten? Minek örültetek? (Annak örültem, hogy itt vagytok; ilyen szép munkák készültek, hogy a felnőttek is bekapcsolódtak a munkákba…)
Akkor most dicsérjük Istent! Énekeljünk! (Fli-flá – gyerekének, ez ám a 150. zsoltár: minden hangszer dicsérje az Urat!)

Azok a gyerekek, akik Jézust dicsérték, azok is egy zsoltárt énekeltek. Azt a zsoltárt, amit a szüleik énekeltek Jézusnak virágvasárnapon, amikor ő bevonult Jeruzsálembe. 
Ittzés János püspök mondott el egy megható történetet az édesanyjáról, aki hajnalban felkelt, dolgozott a konyhában, és közben énekelt: Hogyne dicsérném az Istent. S mélyen a későbbi püspök szívébe vésődött, hogy édesanyja, aki nagyon fiatalon özvegységre jutott, mégis énekelt, Istent dicsérte. 
Az öröm teljesen spontán. De az öröm kifejezését tanulni kell. Istent dicsérni, bizonyosan tanulni kell. Nem megy magától. Egyik nemzedék énekli a következő fülébe az Istendicséretet. 
Ezek a gyerekek hallották a szüleiket énekelni, Jézust dicsérni – s most ők is énekelnek. Amikor látják a gyógyulásokat, amikor átélik, hogy itt van Isten, akkor dicsérik Jézust – ahogy a szüleiktől tanulták!

És közben beteljesítik a zsoltár próféciáját: gyermekek és csecsemők szája által szereztél dicséretet. Mert lehet, hogy a főpapok, akik kívülről nézték az eseményeket, azt mondták: ez szabálytalan, ennek nem így kellene történnie. Mégis, akik benne vannak az eseményekben, mégis tudják: így van a legnagyobb rendben minden. De bizony, szabad énekelni! Akiket Jézus meggyógyított, akiket megajándékozott, azoknak szabad énekelni! Ámen.