Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.   	Fcs, 2025. április 13.    Fil 2:5-11

Ahogyan Mózes felemelte a kígyót a pusztában, úgy kell az Emberfiának is felemeltetnie, hogy aki hisz, annak örök élete legyen Őbenne. Jn 3:14-15.
Virágvasárnap egyik igéje ez – de kiragadva alig érthető. Amikor mérgeskígyók pusztították a zsidókat a pusztai vándorlás során, Mózes egy rézkígyót tűzött egy póznára, és azt emelte fel. Aki rátekintett erre a kígyóra, annak nem ártott a mérgeskígyók marása. 
Ezért mondja Jézus, hogy neki is így kell felemeltetnie, és aki hisz, annak nem árt a sátán, a bűn és halál marása. 
Erre az útra indul Jézus virágvasárnapon. Mi pedig elkísérjük őt lélekben.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!

Nagyhét első napja van, virágvasárnap. „Én lelkem, útra készülj – énekeltük a 209. éneket – kísérd el Uradat!”. Hívlak hát benneteket, hogy kísérjük el Jézust, hogy ne csak hallgatói legyünk ennek a virágvasárnapi történetnek, hanem résztvevői. Nem testben – semmit nem kell csinálni –, hanem lélekben, mégis valóságosan járjuk végig ezt az utat Jézus után. 
Biztosan nem Jeruzsálem kapuban kezdjük ezt a követést. Már évek óta Jézus nyomában vagyunk. De ez az esemény, ahogy bevonul Jeruzsálembe, valami újat, valami mást tartogat, mint amennyit eddig láttunk.
Úgy próbálok ma részt venni az istentiszteleten, mintha én lennék az evangéliumi történet egyik szereplője.

Talán az egyik tanítvány, akit Jézus előre küldött a szamárért. Jézus megbízott valamivel. Talán annyival, hogy felolvassak az istentiszteleten. Vagy hogy előkészítsem a termet. S jó, hogy megbízhatónak talált. Van bennem izgalom, hogy meg tudom-e csinálni. Hogy elég jól tudom-e végezni – hiszen Istennek mindig a legjobbat! Legalább olyan jól végezzem, mint múltkor más csinálta!
Talán az egyik tanítvány vagyok, akit Jézus megbízott egy feladattal. Nem én választottam, hanem kaptam, Jézustól kaptam a küldetést. Szerepem van az evangéliumban! Kár, hogy nem említenek név szerint. Mégis benne vagyok – ha csak egy csacsit csak, de én viszem Jézushoz. 
Vagy lehetnék egyvalaki a tömegből, aki hozsannát kiált, aki ünnepel, aki tele van reménnyel, tervekkel és álmokkal. Lehetek én az ünneplő – itt a húsvét, megvan már a heti menü terve, az ajándékok, csokitojások – csak ne essék az eső. 
Vagy egy azok közül, aki a felsőruháját teszi Jézus elé – és vallom, hogy Jézus az én Uram, aki elé odatettem azt, aki vagyok. Csak néhány nap múlva ne kiáltsak én is a tömeggel, bárcsak tudnék saját utakon járni, megmaradni a Krisztus-követésben akkor is, amikor nehezemre esik.
Vagy az vagyok, aki zavarodva kérdezi: Kicsoda ez? Akit megzavart, hogy Jézus felbolygatja a városomat, a lelki nyugalmamat, a megszokásaimat, valami újat hoz – de nem szeretem az újat, amikor itt van a jól kiépített életformám, kapcsolat-rendszerem? 
Ki vagyok ebben a történetben? Kihez hasonlítok?

A Krisztus-himnusz arra hív, hogy Jézus helyére állítsuk magunkat. Arra törekedjetek magatokban – és egymás között is – ami Krisztus Jézusban megvolt. Nem nagyzolás ez, Erre hív a Szentlélek. Nem arra, hogy utánozzuk Jézust. Hanem arra, hogy Ő éljen bennünk. Hogy belé merüljünk – ahogyan a keresztvíz végigmosta fejünket. 
Arra hív bennünket, hogy meg tudjuk üresíteni magunkat – Jézussal együtt. Idős férfi mondta: Tisztelendő úr, én már centit vágom – lassan mindent elengedett. Munkahelyi sikereit, egykori kiváló erejét, tiszteletet parancsoló alkatát, a falon, fényképalbumokban és vitrinekben sorakozó emlékeket, a családját – a gyerekek és unokák büszkeségét. 
Az édesanyát megbántották. Egész nap takarított, főzött – és nem jöttek el gyerekei. El kellett engednie önérzetét, büszkeségét, hogy legközelebb is ugyanazzal a szeretettel várja családját. 
Az alászállás, a megüresítés – erre hív minket a Szentlélek. Nem abban a reményben, hogy majd utána megdicsőülünk – ahogy Jézust is felemelte az Atya. A himnusz első szakaszában Jézus az alany. Ő üresíti meg magát, ő engedelmes mindhalálig. A másodikban az Isten az alany. Ő emel fel. Jézus nem azért engedelmes, hogy felemelje az Isten. Azért engedelmes, mert szereti Istent. Mert hozzá tartozik. Mert együtt gondol vele. Ugyanazt akarja. 
S hogy Isten felemeli, az Isten cselekvése. 
Ha mi alászállunk, megüresítjük magunkat Jézussal – nem azért, hogy felemeljen bennünket az Atya. Hanem azért, mert Krisztusban vagyunk. Mert Ő bennünk él. Mert nem hallgatjuk csupán az evangéliumot, hanem részesei vagyunk. Mert meghívott követésére. S ha végül felemel Jézussal együtt, ahogy remélem, csak ámulok irgalmán. Ámen.