Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.   	Fcs, 2025. március 9.    1. Móz 3:1-13.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Három kérdésem van ettől a történettől. 

1. Az első nyilván az, hogyha Isten jónak teremtette a világot, akkor honnan van a rossz, vagy miért állította oda azt a fát, és miért provokálja az embert, hogy abból ám nem szabad enni, és miért nem volt ott, amikor a kígyó megkörnyékezte az embert. 
Jó, tudom, hogy ez három kérdésnek látszik, de valójában egyetlen egy – amit fel is vet a történetben az ember: az asszony, akit nekem adtál… Mert az én kérdéseim elméleti jellegű kérdéseknek tűnnek, mintha csak úgy gondolkodnánk, elmélkednénk a valóságról, hogy a teremtés és a bűnbeesés leírásában valami elméleti hiba van – valójában azonban ezek a kérdések ugyanúgy a felelősséget hárítják át Istenre, mint ahogy a férfi a védekezésében: az asszony, akit nekem adtál. 
Arra kér minket ez a történet, hogy ne akarjunk kibújni a felelősségünk alól, nézzünk szembe önmagunkkal, hogy kik is vagyunk. Így kezdődik az istentiszteletünk is. Szembenézünk önmagunkkal. Néha én is azt érzem egy-egy istentiszteleten, mintha a templomba belépőket gyorsan mint hideg vízzel nyakon öntenénk azzal, hogy bűnös vagy. Valójában azonban azt tesszük, amit egy önismereti kör is: nézd meg magad, ki is vagy. Nézz szembe magaddal! Mert persze lehet azt mondani, hogy a szél szétfújta a hajamat, és lehet azt mondani, hogy a feleségem nem igazította meg a nyakkendőmet, és lehet azt mondani, hogy köszönöm, hogy szóltál, mindjárt megigazítom. 
2. S ezzel már a második kérdéshez értünk. Hol rontotta ez az ember? Hát persze ott, amikor leszakította azt a gyümölcsöt. Egészen addig nincsen semmi baj. Nem tett semmi tilosat. Akkor aztán átlépte a határt. 
Mások azt mondják, hogy ahhoz, hogy átlépd a határt, oda kellett menned. Szóval már sokkal korábban elindult a határ felé. Jézus azt mondja: Ha a szemed visz a rosszra, vájd ki, ha a kezed visz a rosszra, vágd le. De hát ritkán visz a kezünk vagy a szemünk rosszra – sokkal előbb visz bennünket a szívünk vagy az agyunk, a kívánságunk, és azt már nem tudjuk kivágni. Ezért mondja a hittan, hogy eredendően bűnösek vagyunk, merthogy nem a gyümölcs leszakítása vitt bűnbe, hanem a kívánalma. Vagy talán még előbb, amikor szóba állunk a kívánsággal, a kísértővel. Amikor Isten nélkül bolyongunk a kertben, amikor nem bízunk Isten szavában. Van egy ének: telepedj mellém, Istenem. Leülök a számítógépem, vagy telefonom társaságában – csak telepedj mellém, Istenem. Beszélgetek a szomszéddal (a másik szomszédról, a hatalmasokról) – csak telepedj mellém, Istenem! Mert ha nélküle dolgozom, játszom, vezetek, szerelmeskedek, akkor mindig valamit elrontok. 
Mit rontott el az ember? Hogy leszakította a gyümölcsöt? Vagy már előbb, amikor Isten nélkül mászkált a kertben? Vagy akkor, amikor felismerte meztelenségét, és elbújt ahelyett, hogy odarohant volna Teremtőjéhez, és azt mondta volna: apa, baj van? Mert hát mindenki hibázik, és nem tudunk nem vétkezni – de oda tudunk menni az Atyához. Ezt tesszük a gyónásnál. Nem csupán magunkkal nézünk szembe, hanem rátekintünk Istenre. Mert amikor csak önmagunkkal nézünk szembe, hamar kétségbe esünk. De mi nem vagyunk a teljes valóság. Isten a valóság. Azt írja János levele: Ha a szívünk elítél, Isten nagyobb a mi szívünknél, és mindent tud! 
3. S itt vagyunk a harmadik kérdésnél: van-e ennek a történetnek feloldása. Egy oldalról azt mondom, hogy nincsen. Ha lenne, akkor egy kis kitérő után visszatértünk volna az Édenbe. Ha lenne, akkor legalábbis a gyülekezet csupa igaz emberből állna. Nincs feloldás. Életünk végéig küzdünk a bűnnel. Ezért van minden istentisztelet elején gyónás. A leírásból nem olvastam fel a folytatást. A büntetéseket. Vagy mondjam így: a bűn következményeit. De az nem adott megoldást. Ezért vetettük el az önostorozást, a vezeklést. Hiába minden önkínzás, ének – csak a szeretet oldja fel a bűnt.
Van tehát feloldás – nem az, hogy beletörődöm abba, hogy én már csak ilyen vagyok. Hanem a szeretet. Erről szóltak az újszövetségi igéink is. Arról a Jézusról, aki kísértést szenvedett. Aki végigjárta azokat az utakat – a szükség, a hatalom, a vágy útjait, és később az elhagyottság, a szenvedés, a halál útját – amelyeket mi is járunk. Mellénk telepedett. Van kivel megosztanunk a kérdéseinket, a kísértéseinket, a vágyainkat. S nem úgy, mint mikor a plüssmackónknak elsírjuk a dolgainkat, vagy a blogunkban belekiáltjuk a világba örömeinket, legbelsőbb titkainkat. Mert Jézus válaszol kérdéseinkre. Tud segíteni azokon, akik kísértésbe esnek. Nem tanácsokat oszt, hanem vezet. Amikor elesünk, felemel. Amikor eltévedünk, hazavisz. Ez az örömünk. Ámen.