Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.  	Gárdony, 2024. július 7.    Rm 6:3-11.

Így szól az Úr, a te teremtőd […]: Ne félj, mert megváltottalak, neveden szólítottalak, enyém vagy! (Ézs 43,1) 
Gyakran idézzük ezt az igét kereszteléskor, keresztelésre emlékezve. Nem véletlen került erre a vasárnapra sem, hiszen ez a vasárnap a keresztség vasárnapja. Nem emlékezni szeretnénk csupán keresztségünkre – hiszen legtöbben nem is emlékezhetünk magára az eseményre – hanem inkább keresztségünk következményeit szeretnénk számba venni. 
A gyónásban arra figyeljünk oda, hogy mit jelentett hétköznapi döntéseimben, vagy hangulatom kezelésében, gondolkodásom formálásában az a tény, hogy Istené vagyok. 
Kezdőénekünk a 299. ének lesz. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Először a fényképezőgéppel kapcsolatban vettem észre. Azt ugyanis, hogy aki fotózik, az nincs jelen. Illetve ott van, de egészen máshogyan látja a dolgokat, a teret, az embereket, mint mindenki más. 
Aztán a telefonnal, a számítógéppel kapcsolatban kezdték mondani, hogy az ember átcsöppen egy másik világba. A Mátrix c. film hozza ezt a kérdést fel, nem is tudom, hogy válaszol-e: melyik a valódi valóság. 
És persze azt se feledjük el, hogy minket keresztyéneket is bolondnak mondanak, hiszen „egy láthatatlan baráttal” beszélgetünk az imádságban. Szóval: melyik a valódi valóság? Ez a világ, vagy a hitünk világa? 
Akkor jön elő ez a kérdés, amikor pl. a napirendünket állítjuk össze. Hogy az Istenre figyelésünk (Bibliaolvasás, imádság, gyülekezeti közösség, istentisztelet – a gyereknek a hittanóra) csak egy a többféle programlehetőség közül, vagy mindent meghatározó helye van a napunkban, hetünkben. 
Akkor jön ez elő, amikor érdekeink érvényesítése kerül előtérbe. Hogy végletekig küzdök az igazamért, céljaimért, vagy mások céljait, igazságát is szemem előtt tartom. 
Akkor jön ez elő, amikor anyagiakról kell dönteni – biztosítani akarom a jövőmet, vagy komolyan veszem az imádságot, amiben a mindennapi kenyérért könyörgök. 
Jézus is ilyen helyzeteket sorol fel a Hegyi Beszéd törvénymagyarázatában. Ezek közül csak az elsőt hallottuk most: nem csak a késsel történő gyilkosság, hanem a szóval való pusztítás is idegen Isten népétől. 
Szóval, melyik a valódi valóság? A világban uralkodó rend, vagy amit Jézus mond, amit az Ószövetség is már megígért, amit a keresztségünk személyessé tett: Enyém vagy. Az Úré vagyok. Jézusé vagyok. Jézussal meghaltam a bűnnek, és Vele új életben járok. 

Persze a valóság nem döntés kérdése. Nem attól függ, hogy most mi mit mondunk. S nem függ attól, mennyien mondjuk ugyanazt. A valóság tényleg valóság. 
Nyilván az Isten léte kérdésére csak személyes választ adhatunk: hiszem-e vagy sem. De keresztségünk kérdésére már tárgyilagosan felelünk: Meg vagyok keresztelve. A keresztségemben belemerültem, belekapcsolódtam Krisztusba. Meghaltam vele – hiszen a bemerítés egykor ellepte az egész embert –, és feltámadtam Krisztussal, ahogy a vízből kiemelkedtem. Meghalt Krisztussal a bűnnek. Nem vagyok többé a bűn foglya. Ez azt jelenti, hogy vállalva a folyamatos harcot, belső vívódást kísértéseimmel, igyekszem Jézust követni a testvéri szeretet és az igazságszeretet útjain. (Ez a kettő olykor egymásnak feszül, feloldhatatlan ellentétben áll.) De nemcsak ezt jelenti, hogy nem vagyok a bűn foglya – mert azért nem tudok nem vétkezni – hanem azt is jelenti, hogy a bűn nem állít szembe Istennel, nem szakít el tőle. Ha vízen kelsz át, én veled vagyok, és ha folyókon, azok nem sodornak el. Ha tűzben jársz, nem perzselődsz meg, a láng nem éget meg. Mert én, az ÚR, vagyok a te Istened, Izráel Szentje, a te szabadítód! 

Meg vagyok keresztelve. Jézus Krisztusé vagyok. Ez a Jézushoz tartozás az a „nagyobb igazság”, amely nélkül nem látjuk meg Isten országát. Nem fényképészek vagyunk – akik kívülről nézik a világot. S nem a mobiltelefonok másvilága nyelt le minket. Hanem Krisztus kötött magához a keresztségünk által, amikor halálába és feltámadásába belevont minket, hogy így Őhozzá tartozóan, Őt követve, az Ő rendjét magunkra véve éljünk már ebben a világban is. Mint akik tudják, hogy elválaszthatatlanul az élő Istenhez tartoznak. Nemcsak ebben a világban, hanem az eljövendőben is. Ámen.