Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Fcs, Szfvár, 2024. június 30. 1. Pt 3:8-15.

Kegyelemből van üdvösségetek, hit által, ez nem tőletek van: Isten ajándéka! Ef 2:8.

Kegyelem nékünk és békesség, Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

1. Idén 92 éves a templomunk. 1932-ben a város lakossága nem érte el a negyvenezer főt. Igaz, az I. Világháborút követően megduplázódott a lakosság – elsősorban Tolna megyei kisiparosokkal, gyári munkásokkal. De azért átlátható, polgári város volt ez. Ma is sokszor tapasztaljuk, milyen kicsi ez a város, ám akkor valóban mindenki ismert mindenkit. Ugyanabba a dalárdába, nőegyletbe, kocsmába és cukrászdába jártak. A templomban nem kell ismerkedni, itt nézzünk előre. Itt nem kell ismerkedni, ez a csend, a töltekezés helye. Így is építették a templomot, a hagyományoknak megfelelően, előre néző sorokkal. Ahol minden az oltár felé tereli figyelmünket. 
Ma más tartalmat is ki akarnánk fejezni, ha új templomot építenénk: a közösséget, az összetartozást – amit ennek az igének eleje hoz: legyetek mindnyájan egyetértők, együttérzők, testvérszeretők, könyörületesek, alázatosak. Legyetek igazi közösséggé!
 
2. Sokat beszél Péter levele a szenvedésről. A levél címzettjei valószínűleg nem fizikai üldöztetést szenvedtek. Hanem idegenek voltak a többiek számára, kinézték, megbélyegezték őket. Mert nem olyanok voltak, mint a többiek. Egyénileg is különböztek, de még inkább közösségként éltek másként, mint a többiek.
Felszállok a 24-es buszra, vagy a 37-esre. Néhány ismerős arc – már láttam ezt az embert, mindig ezzel a busszal jön. De nem tudok róla többet. Nem így vagyunk-e a templomban is? Láttam már, meg odatérdeltem vele az oltárhoz, tudom, hogy mindig hoz magával énekeskönyvet, és siet haza istentisztelet után, biztos valaki várja. De nem tudok róla többet – hogyan lehetnék vele egyetértő, együtt érző? 
A gyülekezet más, mint a világ, mint a környezete. 
Az önismereti csoportban elmondják: éppen ilyen és ilyen problémával küzdök – az önismereti csoportban megismerik egymást. Tudjuk-e, melyikünk milyen problémával küzd? Nem kell megoldani azt, de legalább elmondhassa: mert erre bíztat Péter levele: legyetek együtt szenvedők, könyörületesek. 
De ez alapvetően nem a templompadok kérdése. A másféle elrendezés nem oldja ezt meg. Sőt, az sem, ha erről ma itt beszélek. Legfeljebb elvárásaimat közlöm, és ettől kezdve próbálnak a testvérek így viselkedni, kint a templomkapuban megkérdezik egymástól: miben segíthetek – de ez képmutatás volna. Csak azért nyílok meg a többiek előtt, csak azért vagyok alázatos a többiekkel, mert a pásztor azt mondta. Itt ez a rend. Ez puszta képmutatás. Mégis, jó volna, ha a templom berendezése, vagy ahogy a templomban, istentiszteleten viselkedünk, elősegítené a közösséggé válást.
 
3. Azonban ne hagyjuk magunk mögött eleink hitvallását sem. Az oltárra tekintő gyülekezetet. Mert nem formákat, elvárásokat akarunk követni, hanem azt szeretnénk, ha Krisztus élete lenne láthatóvá rajtunk. Ahogy Ő beszállt Péter hajójába. S látta, hogy semmit nem fogtak. Mosták üres hálóikat. És csalódottan beszéltek az éjszakai hiábavaló fáradozásról. Talán arról is, milyen nehezen élnek így meg. És látta, hogy az üres hálók mennyi indulatot szabadítanak fel: egymást vádló gondolatokat. (Persze, lehet, csak én gondolom így – mert közöttünk annyiszor történik ilyesmi: kudarcainkat, csalódásainkat egymás felé árasztjuk.)
De a gyülekezet ma is abból él, hogy Jézus beszáll a hajónkba, részt vesz az életünkben. Lehet, hogy mi szerényen visszahúzódunk – de Ő odalép betegágyunkhoz, látja, ha kevés pénz van a kártyánkon, és örül a jó érettségi eredménynek, vagy bizonyítványunknak. A gyülekezet ma is abból él, hogy Jézus belép az életünkbe. Odaadja magát az úrvacsorában, nem törődik azzal, hogy bemártva veszed-e az úrvacsorát vagy közös kehelyből iszol. Hogy erős-e, vagy éppen inog a hited. odalép hozzád, átjárja teste és vére minden sejtedet. No, ezért építették így eleink a templomot: hogy Jézusra figyeljünk, s ami Ő, az itatódjék belénk. Hogy ne mi éljünk, ne az ösztönember, aki természetszerűen önös, versengő, hatalomra váró, szeretetet követelő, jogait emlegető. Ne mi éljünk, hanem Ő éljen bennünk. És így legyen a gyülekezet más, mint a világ. Krisztust tartsátok szentnek szívetekben – mondja a levél írója – Ő legyen életünk alapja, egyben tartója, akkor is, amikor a gyülekezet közösségében vagyunk, akkor is, amikor nincsenek körülöttünk hívő testvérek – akár a családban, akár a munkahelyünkön. Krisztust tartsátok alapnak: ne igazodjatok a környezetetekhez, hanem Jézus Krisztushoz.

4. Mert erős és gazdag Krisztusunk van. Bőven ad áldást – hogy mi is áldást mondhassunk. Bőven megbocsát minden bűnt, hogy mi is irgalmasak lehessünk. Bőkezűen osztja jóságát, hogy mi is tékozlóan szerethessünk. Ez a másság, világtól való idegenség bizonyosan elutasítást, kirekesztést eredményezhet. Azonban néhányakban kérdést szül: mi az, ami miatt ilyen vagy? S akkor készek lehetünk bizonyságot tenni a bennünk élő reménységről. Mert a tettek, az életmód nem tesz bizonyságot Krisztusról. Az nem vezet az örök élethez – hanem a szó, az evangélium, a Krisztusra mutató bizonyságtétel. Erre hívott el minket az Úr. Ámen.