Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Gárdony, 2024. május 26. Ézs 6:1-13

Az Úr Jézus Krisztus kegyelme, az Isten szeretete és a Szentlélek közössége legyen mindnyájatokkal! (2. Kor 13:13)
Szentháromság ünnepe – Isten szeretetének ünnepe, összefoglalása. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Ünneplő Gyülekezet!

„De egy ilyen hajtás végül szent maggá válik” – erről a hajtásról, erről az egyről szeretnék beszélni. Jézusról, aki a kivágott fatörzsből, Izráelből nőtt ki. Az ő hajtását is ki akarták vágni, megfeszítették, és mégis Ő a „szent mag”, Őbenne áll fenn az anyaszentegyház, a hívők közössége, Ő az egyedüli reménysége a világnak. 
Először talán a kivágott fáról szólnék. Amikor Ézsaiás leírta ezt a próféciát, akkor még Izráel életképes, erős fának tűnt. A történelem azonban igazolta a prófétát, mert előbb az északi országrész került az asszír birodalom alá, később a déli országrész is fogságra jutott Babilonba. S persze, utána voltak még életjelek – például a fogságból való hazatérés, vagy a Makkabeus-féle szabadságharc idején – de teljesen kivágták Izráelt. Ugyan hogy lehet, hogy Isten ígéretei ellenére megszűnt, elpusztult ez a büszke fa? Hogyan lehet, hogy Isten, akinek dicsősége betölti az egész földet – ahogy a próféta látta, ahogy a szeráfok énekelték – nem menti meg népét? Hogyan lehet, hogy saját népén nem látszódik meg a dicsősége? 
S hányszor érezzük saját életünkben is ezt a lezáródást, kiúttalanságot? Mintha kivágott fa volnánk. „A bűn, a betegség, a nyomorúság, / A mindennapi szörnyű szürkeség / Tömlöcéből nincsen, nincsen menekvés!” – így írja le Reményik Sándor ezt az állapotot. S nem értjük, hogy Isten hogyan engedheti, hogyan történhet számtalan ígérete ellenére, hogy olyanok vagyunk, amilyenek. Kivágott fa. És persze vannak itt-ott életjelek – egy-egy ünnep, a család bensőséges közössége, gyógyulások, a szeretet apró csodái – de ezeket a hajtásokat is lelegeli az idő, külső vad erők. Kivágott fa – Kormos István szavaival: „szétzúzódott az a világ, széttördelődött az a világ”. 
„S te vagy, hogy lássalak.” – folytatja Kormos István a Mozsárról. Mi pedig Jézusról mondjuk. Nincsen más, nem marad más, egyedül Jézus. Mert széttördelődött az a világ, mert kivágatott a büszke fa. Újonnan kell születnünk. Ez történt a keresztségünkkor. Meghaltunk Jézussal együtt. Meghaltunk a bűnnek. A víz alá merültünk, eltemettettünk. És a Luther-féle 95 tételben is ezt tanultuk: »Mikor Urunk és Mesterünk azt mondta: "Térjetek meg!" – azt akarta, hogy a hívek egész élete bűnbánatra térés legyen« és ez »Ez a gyötrődő küzdelem tehát mindaddig tart, míg az ember gyűlöli vétkes önmagát (ez az igazi belső bűnbánat), vagyis a mennyek országába való bemenetelig.« Szóval ma is minden este, minden vasárnapi gyónásunkkor meghalunk, hogy egyedül Jézus éljen bennünk. Minden gyónásban kimondjuk, hogy egyedül Jézusban van reménységünk és jövőnk. Ézsaiással együtt mi is megvalljuk: Jaj nekem, elvesztem! És Adyval együtt mondjuk: És megvakultak / Hiú szemeim. Meghalt ifjuságom, / De őt, a fényest, nagyszerűt, / Mindörökre látom. 
Jézust egyedül. Éppen abban látszódik meg Isten dicsősége, hogy mindent, ami nem élet, ami látszat, azt veszni hagy. Hogy Jézusban éljünk, és Jézus éljen bennünk. Ahogy a keresztségben sem maradtunk a víz alatt, hanem kiemeltek onnan, úgy támasztott fel minket is új életre a Szentlélek, amikor hitre hívott, amikor Jézushoz vezetett. 
Amikor tehát úgy érezzük, hogy már elég, nem bírom tovább, hogy igazságtalan az élet, és érthetetlenek Isten útjai, akkor tekintsünk Jézusra, akit feltámasztott Isten a halálból, mert vele együtt nekünk is életet adott, minket is életre keltett. 
Hogyan történik ez? Miben látszódik meg rajtunk, hogy életre keltett minket Isten? Aligha lehet ezt elmondani. Ahogyan nem tudjuk megfogalmazni, mi a szerelem, de szinte tévedhetetlenül felismerjük, ha szerelembe esünk, ugyanúgy nem lehet megfogalmazni, miből születik az új élet, a Jézussal élt élet. A Szél ott fúj, ahol akar. Mégis, valahogy idevonz minket, hogy igét hallgassunk, imádkozzunk és énekeljünk, hogy az úrvacsorával éljünk, és valahogy azok, akik Jézus szavát hallgatják, valahogy egymás közelébe is kerülnek, s ha nem is olyan büszke fa, mint az egykori Izráel, mégis növekszik az egyház, a gyülekezet Isten csodájaként, mígnem felnő a vele való teljes közösségre, a színről-színre látásra. Amikor az élet teljessé válik bennünk. Ámen.