Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Szfvár, 2024. május 9. Mk 16:14-20.

Végül pedig megjelent magának a tizenegynek is, amikor asztalnál ültek, és szemükre vetette hitetlenségüket és keményszívűségüket, hogy nem hittek azoknak, akik látták őt, miután feltámadt. Ezután így szólt hozzájuk: Menjetek el szerte az egész világba, hirdessétek az evangéliumot minden teremtménynek! Aki hisz, és megkeresztelkedik, üdvözül, aki pedig nem hisz, elkárhozik (elítéltetik). Azokat pedig, akik hisznek, ezek a jelek követik: az én nevemben ördögöket űznek ki, új nyelveken szólnak, kígyókat vesznek a kezükbe, és ha valami halálosat isznak, nem árt nekik, betegekre teszik rá a kezüket, és azok meggyógyulnak.
Az Úr Jézus pedig miután ezeket mondta nekik, felemeltetett a mennybe, és az Isten jobbjára ült. Azok pedig elmentek, hirdették az igét mindenütt, az Úr pedig együtt munkálkodott velük, megerősítette az igehirdetést a nyomában járó jelekkel. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Ma, amikor a presbitérium alakuló ülést tart, különösen is fontos, hogy megtaláljuk a számunkra, mai gyülekezet számára szóló hírt. Hogy ne Jézusról beszéljünk, hanem Jézus szóljon hozzánk ebben az igében. 
Igen izgalmas, kutatnivaló ez a szakasz. S nem is azok a részek a legizgalmasabbak, ahol a csodák vannak leírva: kézrátétel és ördögűzés, hanem ami felett át szoktunk siklani. Nagyon érett, kiforrott látásmód áll emögött a szakasz mögött. A másik három evangélium – sőt az Apostolok Cselekedeteinek tapasztalatait is – egybesűríti. 
Megjelent – itt többről van szó annál, hogy láthatták őt a tanítványok. Isten kijelentette nekik Jézust. Úgy állította eléjük a halálból feltámadottat, hogy lássák, hogy értsék, hogy átitatódjanak szeretetének, irgalmának hatalmával. A halált legyőző élettel. A hittanórákon próbáljuk megtanítani a bibliai történeteket. Úgy elmesélni azokat, mintha szemük előtt játszódott volna le. Ez az, amit mi tudunk tenni. De Isten jóval többet tesz: kijelenti Jézust. Szóval valami olyan birtokában vannak a tanítványok, a gyülekezet, aminek más nem: Ismerik Jézust, aki meghalt és feltámadt. 
Küldetést kaptak – nos, ez nem olyan könnyed, mert előtte szemükre veti hitetlenségüket. Itt megakadtam kicsit. Mert gyakran mondják: Jézus szelíd, csendes, mindenkit szeret, békés. De Jézus szemükre veti hitetlenségüket és keményszívűségüket. A Jézussal való találkozás mindig leleplez bennünket. Nem bűntudatkeltés az, amikor azt mondjuk: eredendően bűnösök vagyunk. Hanem az a tapasztalat, hogy Jézussal találkozván lelepleződünk. A tanítványok nem kiérdemelték a küldetést, hanem kaptak küldetést. Jézus teremti bennük  a hitet, és az ő hatalmával tudnak menni (Nekem adatott minden hatalom) – a gyülekezetnek is van küldetése. Nem más – az evangélium hirdetése. Nem csodatettek. Nem szociális fáradozások, társadalmi igazságtalanságok leküzdése. Az egyháznak nem küldetése intézményeket fenntartani. Hanem csak egy: evangéliumot hirdetni. Ez elsősorban beszéd. Bizonyságtétel. Persze nem a Biblia citálása. Hanem az arról való bizonyságtétel, hogy Jézus él, uralkodik, hogy rá lehet bízni magunkat. Cselekedhetjük az igazságot, kisebbségben is; tehetünk jót, ha hátrányba kerülünk is; vállalhatjuk a tanítványi létet akkor is, ha rossz kilátásai vannak. Mert Jézus él, uralkodik. Nem hagyja el övéit. Ha a mennyben van is, ő munkálkodik közöttünk. Evangéliumot hirdetni, ez a küldetésünk. Itt nincs szó az eredményről, mint Máté evangéliumában (tanítvánnyá tenni), csak a hirdetésről. Az eredmény nem a mi hatáskörünkhöz tartozik. A sáfárától azt követelik, hogy hűségesnek bizonyuljon: a küldőjéhez, az evangéliumhoz. Nem az eredmény. Az evangélium a küldetésünk. Nem más. És nem kevesebb: minden teremtménynek. Érdekes: nemcsak embereknek, hanem minden teremtménynek. Ahogyan a bűn megrontotta az egész teremtettséget, az evangélium az egész teremtettségnek reményt ad. 
S hadd beszéljek végül a felsorolt csodákról, a hit jeleiről. A Zsidókhoz írt levél ezekkel a csodákkal szemben a hívők szenvedéseit írja le: hit által vállaltak üldöztetéseket és halált. Pál apostol sem csodáit sorolja fel, hanem szenvedéseit annak bizonyítékaként, hogy Krisztus követésében jár. Ezek a csodák nem a hívők produktumai, hanem Krisztus munkái. S hogy együtt munkálkodik az apostolokkal, a gyülekezettel. Azaz: élő Urunk van. Nem kell feltalálnunk a spanyolviaszt, hogy most hogyan lehetne az egyházat megmenteni a végső pusztulástól. Jézus munkálkodik. Együtt munkálkodik – Pál megfordítani is meri a kapcsolatot: mi vagyunk Isten munkatársai. Ahogy az Atya munkálkodik – életet ment – úgy munkálkodik a Fiú, úgy munkálkodik a Szentlélek: hitet teremt – és úgy munkálkodik a gyülekezet: hirdeti az evangéliumot. Együtthatás. Jézus munkát fektet az Egyházba. A menny nem távolság. Nem nélküle vagyunk. Ebből, ez által élünk. Ámen.