Mt 26,20–24a
20Amikor beesteledett, asztalhoz telepedett a tizenkét tanítvánnyal. 21Miközben ettek, így szólt: Bizony mondom nektek, hogy közületek egy el fog árulni engem. 22Ekkor nagyon elszomorodtak, és egyenként kezdték kérdezni tőle: Talán csak nem én vagyok az, Uram? 23Ő pedig így válaszolt: Aki velem együtt mártja kezét a tálba, az árul el engem. 24Az Emberfia elmegy, amint meg van írva róla, de jaj annak az embernek, aki az Emberfiát elárulja:

Keresztyén Gyülekezet! Szeretett Testvéreim az Úr Jézus Krisztusban!

A csodában szabad reménykedni, de sosem szabad számítani rá. Az mindig ajándék. Így reménységünk alapja egyedül az Úr ígérete marad, és sosem az, amit mi – akár a legjobb szándékkal is – építgetünk, amiért fáradozunk. Ezért most sem számíthatunk csodára, de könyöröghetünk érte, és ha neki, az Úrnak, itt és most úgy tetszik, ezen az órán ajándékként megkaphatjuk. Mert most is csodára van szükségünk, hogy megszülessen és személyesen megszólíthasson az ige. 

Emberileg az is e csoda megszületése ellen van, hogy a felolvasott szakasz a bibliaolvasó Útmutató mára kijelölt szakaszának egy rövidebb része – amint azt az Útmutatót használó Testvéreim tudják. Mintha ez is gyengítené ennek az órának az ünnepvoltát: Olvastam már reggel, vagy: Olvasom majd este. De a csoda megszületése ellen dolgozhat az is, hogy mi olyan jól ismerjük a szélesebb bibliai összefüggést, a passió történetét. Mit is lehetne ebből újat – csodaként – megérteni és meghallani, hiszen a jól ismert történet olyan világos! Aztán van itt egy harmadik akadály is, ami – úgy tűnik – éppen szemben áll az előbbivel. Milyen lehetetlen dolog ez? Egyáltalán a kereszt, meg az árulás, meg hogy ott van az asztalnál ő is, a titokban pénzes zacskót csörgető Júdás. Mit kezdjünk mi ezzel? Mi nem vagyunk odavalók, legalábbis Júdás társaságába nem. Tessék először őt eltávolítani, aztán majd méltóztatunk mi is a tanítványi körben helyet foglalni.

S máris, ha megnyílik az ég, és megadatik nekünk, felismerjük, a leleplezés csodája az első. Leleplezi ugyanis a Lélek emberi gondolkodásunkat, hogy mi akarunk Istennek dirigálni. Kritikusa akarunk lenni annak, amit a Szent és Felséges értünk, és – mily nagy kegyelem – időnként általunk is végez. Pedig erről van szó, hogy az emberi értelem számára felfoghatatlan, s igen, valóban csoda, most éppen ez, hogy ott az áruló, néhány ölnyire onnan a főpapi palotában már készülődik a hadsereg, Pilátus már nyugtalankodik, hogy mi fog ebből kisülni, mintha kicsúszna minden az Isten kezéből, pedig éppen ez az, ami az akarata szerint történik. Ezért mondja a Mester tanítványainak: „Az Emberfia ugyan elmegy, amint meg van írva felőle”. Nem üzemi baleset, nem Pilátus ereje, nem Kajafás rámenőssége, nem Júdás ügyeskedése, hanem Isten keze és hatalma van ott mindenek mögött. Ezt én csak hirdetni tudom, megmagyarázni nem. Még a saját szívemnek sem. Saját szívem erejével, reménységével a mi szívünk reménységével csak belekapaszkodhatunk ebbe. Valóban ez az Isten akarata. Az történik vele, ami meg van írva róla. És én azt hiszem, hogy azért ez több mint a próféták összegyűjtött igesorozata. Meg van írva az Atya szívében! És ő, aki mindenek Ura, mindenek felett álló, hogy jön akkor ahhoz, hogy bárkit is, embert, Júdást felelőssé tegyen azért, ami történik? Hát ha ő főzte ki a mennyei nagy vegykonyhában, akkor hogy lehet az, hogy földön csetlő-botló nyomorult, esendő emberek felelősséget kell, hogy hordozzanak eseményekért, történésekért, a keresztért? Ugye hogy csak ajándékba kapható a csoda? Mert ha ezt megértjük, az igazi csoda. Ugyanis valóban minden mögött az Úr áll, és mégis felségével, hatalmával felelősségre von, megítél mindenkit, aki a gonoszság eszközévé válik. Imádd őt fenségében, rettegd őt haragjában! Ez a két mozdulat együtt a keresztyén élet titka. 

És csoda kell, hogy történjék azért is, hogy megértsük, ez a mi történetünk is. Nem az a helyzet, hogy eljátsszák a passiójátékot előttünk, s mi többé-kevésbé beavatottak, izgatottan vagy – úgyis tudjuk a végét – felsőbbséges nagyvonalúsággal nézzük és hallgatjuk ami történik, hanem szíven ragad. Ez a mi történetünk is, s többé nem vagyunk szemlélők és nem lehetünk számon kérők. De, ha megtörténik a csoda, csupa fül és nyitott szív leszünk, mert ez az én történetem is. Embertársaink előtt eltitkolhatjuk júdási indulatainkat. Emberek előtt eltitkolhatjuk nyomorúságainkat, bűneinket. Az asztalnál sem tudta senki a Mesteren kívül, hogy mire készül Júdás. Ez a te történeted is. Félrevezethetsz akárkit az asztalod körül ülők közül is. A Mester tudja, mit tettél, mi van a szívedben és mire készülsz. De, hogy ezt megértsd, hogy ne menekülhess el előle, ne zárhasd ki – bepáncélozva szíved ajtaját – gondolataidból, érzéseidből, hitedből, vallásosságodból, látod, Testvérem, ehhez kell a csoda, amelyben reménykedhetünk, de nem számíthatunk rá. Ajándékba kaphatjuk. Az igehirdető sem számít arra, hogy célba ér az üzenet, de reméli és könyörög érte. És akkor igehirdetőnek, igehallgatónak megadatik a mi történetünk csodája. 

És ahhoz is valóban mennyei csoda kell, hogy rádöbbenjünk, Jézus Urunk mindazzal, ami ott, már a kereszt árnyékában, történt, de a korábban mondott szavaival is, mindig kettővel szembesít. Mindezt azért teszi, ezt a fájdalmas operációt, műtétet azért hajtja végre rajtunk, hogy megóvjon a bűnök hatalmától. Először is feltárja a bűn, a mi bűneink valóságos mélységét. Mert a bűn az, hogy nem hiszünk benne. A bűn az, hogy nem egyedül az élő Isten a mi Istenünk. Trónok sokaságával vesszük körül magunkat életünk során. Hajlongunk bálványok előtt, mások állította nagyságok előtt, vagy a belőlünk kinövő felséges urak előtt. A bűn lényege ez. És ezért, szeretett Testvéreim, tudomásul kell vennünk, hogy amit Jézus mond – valaki közületek elárul engem –, egybecseng az előbbi biblikus igazsággal. És csoda kell ahhoz, hogy megértsük, hogy minden bűn – a legkisebbnek gondolt is! – felségsértés és Jézus-árulás. Álljunk csak be Júdás sorába! Mert nincsen kevesebb bűnünk, mint neki. Ő úgy, mi másként szoktuk elárulni az Urat. Ez a felismerés szembesít bennünket immár nem Júdással, nem Péterrel, nem Jánossal, nem a többivel, nem az egyháztörténet nagy Jézus-tagadóival, hanem saját magunkkal. Szembesít, mert az a kérdés, ami ott elhangzott izgatottan, nyugtalanul a tanítványok száján – Csak nem én vagyok az, Mester? – átformálódik és bűnvallássá lesz: Mester, én vagyok az! Hát nem csoda az, ha az ember felismeri ezt bűneiről és önmagáról, és felhagy a szerecsenmosdatás amúgy is reménytelen próbálkozásaival, a másik nagyobb bűnére való utalással, a magunk kisebb bűnét emlegetve? Átsegít majd ez a nehéz órán? Újra mondom: az asztalnál kiderül, hogy minden bűn felségsértés és Jézus-tagadás, mert ő meghalt a bűnösökért. 

De hol van itt az evangélium? Ahhoz is csoda kell, hogy ez feltáruljon előttünk. Először is az Úr jelenlétének csodája. Hogy valóra váltja közöttünk és rajtunk ígéretét: én veletek, közöttetek vagyok. És amikor az invokáció, mint egy nagy, ünnepélyes kijelentés elhangzik az istentisztelet elején: Az Atya Fiú Szentlélek nevében! – ez nem hull a földre, nem száll el. Ez teremtő valóság. Hát nem csoda az, hogy itt van velünk és közöttünk szavában, igéjében, szeretetével? És földön küzdő egyháza – méltatlansága, mulasztásai, lázadásai ellenére – mégis reménykedhet, hogy belép a Mester a tanítványi közösségbe. Mert bár igaz – ahogy a tamil egyház püspöke, az evangelizátor Gnanabaranam imádkozza gyönyörűséges nagypénteki imádságában (EÉ 710–711. old.) –: elárultalak, ha nem is csókkal, mint Júdás, megfutamodtam félelmemben, mint Péter, iszonyatos az indulatom, mint Kajafásé, mint Pilátusé; de mégis, Uram, te megígérted, teljesítsd be ígéretedet, és bocsáss meg! 

És a másik nagy csoda, hogy mi immár nem vele eszünk és iszunk. Mi őt magát esszük és isszuk az oltár szentségében! Ő nem telepedik le többé az asztalhoz. Elmondja azon az órán: „nem iszom mostantól fogva a szőlőtőnek ebből a terméséből ama napig, amelyen majd újat iszom veletek Atyám országában”. (29. v.) De itt hagyta magát nekünk, hogy együk és igyuk, hogy tapasztaljuk, ízleljük, magunkba fogadjuk – és így éljünk többé nem mi, hanem éljen ő maga bennünk. Kemény beszéd ez, mondták egykor (Jn 6,60), s mondják oly sokan ma is. Őt enni, őt inni? Hát nem csoda az, ha az ember nem okoskodik, és bizonytalan hite „megsegítésére”, vagy éppen helyettesítésére, nem állítja oda a pap személyét Jézus ígérete, az élet kenyere és a saját maga vallásos gondolata közé? Nem csoda az, hogy emberi értelemmel megtagadjuk valóságos jelenlétét, és mégis elvezet a hitre? Saját eszemmel és erőmmel ezt nem tudom megérteni, de ő ezt mondta, ebbe kapaszkodom. Ahogy Luther szellemesen, frappánsan mondja a híres-nevezetes marburgi kollokviumon: „a Szentlélek nagyobb, mint Arisztotelész”. Csoda kell ahhoz, hogy ezt felismerjük és tudjuk, hogy igéjében, megtört testében, kiontott vérében itt van most is, s mindig, amikor ezt a csodát nekünk ajándékozza. Itt van közöttünk és velünk. 

Testvéreim, a csodában szabad reménykedni, de sosem szabad számítani rá. És mégis történnek csodák, mert ő nagyobb a mi szívünknél, erősebb a mi erőtlenségünknél, irgalmasabb a mi szívtelenségünknél és ajándékozóbb a mi szűkkeblűségünknél. Nem is csodákra van szükségünk, nekünk egy csodára van szükségünk! És ez a csoda maga Jézus. Ámen.