Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	                                           LMK, 2011. április 14.

A szociológiai felmérés konzekvenciái

A szociológiai felmérés eredményeit és annak kiértékelését meg lehet találni a Credo 2010. 3-4. számában, illetve – szinte ugyanazt – az evangélikus honlapon. Ezek ismeretét hadd feltételezzem. 
Vagy ha mégsem, akkor idézem Krámer György véleményét, amit az esperesi tanács azon ülése után írt, amelyen mi megismerhettük a felmérés eredményeit és első kiértékelését. 
„Nekem nagy csalódás volt az, ahogyan a szociológiai adatokra reagáltunk.
Valahogyan az volt az érzésem, mintha kívülről néztünk volna egy focimeccset
szotyizgatás közben. Miközben ezek az adatok a mi egyházi életünknek
tartanak tükröt, minket mintha hidegen hagyott volna a valóság. Se ötletek,
se lendület, se motiváltság. Minden meglepő, megdöbbentő eredményt, ami
felrázhatna, eligazíthatna minket meg tudunk magyarázni, képesek vagyunk
semlegesíteni. Mintha mi is tökéletes példái lennénk a megkérdezett
mintának: bár ordító hiányosságok vannak, bár kihasználatlan lehetőségek
figyelmeztetnek minket, összességében mégis meg vagyunk elégedve azzal, ami
van. Azután, amikor a lelkészek pénzügyei kerültek szóba a nyugdíjakkal
kapcsolatban, azonnal megszavaztunk egy külön találkozót, merthogy akkora
vitára lehet számítani, hogy csak na.”
Hogy akkor nem szólaltunk meg, az még csak hagyján. Lehet hivatkoznunk az első sokkra, vagy arra, hogy eztán össze kell szednünk gondolatainkat. Esetleg belerendeznünk a stratégiánkba, hiszen elvégre annak formálást volt hivatott segíteni ez a felmérés. 

Ahhoz, hogy a felmérésből megfelelő következtetéseket vonjunk le, és lépéseinket jó irányba tegyük meg, fontos először küldetésünket, Jézustól kapott küldetésünket tisztázni.
•	Van küldetésünk és van Küldőnk. Az olyan lesújtó eredmény, amilyen ebből a felmérésből ránk zúdul, könnyen megbéníthat, mint a nyulat a reflektorfény. Ha az emberek zöme azt mondja erre az egyházra, hogy úgy jó, ahogy van, és azt mondja, hogy nem tudja, mivel lehetne őt a gyülekezethez közelebb vonzani, akkor zárjuk is be a kapukat, mi ennél többet, jobban már nem is tudnánk semmit tenni. Van küldetésünk, és van Küldőnk: ne bénítson hát ez a felmérés, hanem aktivizáljon, lelkesítsen, indítson!
•	Azt is tévútnak vélem, hogy „az egyház felett eljárt az idő, valami egészen újat kellene kitalálni, modern eszközöket, mai igényeknek megfelelően”. Egyrészt azért vélem ezt tévútnak, mert a felmérés is azt igazolja, hogy a hitüket gyakorlók nagy többsége családján keresztül kapta indíttatását, hitét. Tehát a tradíció fontos ma is. Másrészt azért vélem ezt zsákutcának, mert az Újszövetség számtalan alkalommal kifejezi a folytonosság szükségét (az úrvacsora páli továbbadása, a Timóteusnak adott útmutatás, stb.). 
•	Komolyan véve küldetésünket bizonyosan szabad különbséget tennünk az evangélikusok és nem evangélikusok között – az apostolok kiküldése, illetve Pál szavai nyomán –, azonban ez a különbségtétel nem elzárkózást jelent a többiektől, sőt nem is rangsort, hanem sorrendiséget („előbb zsidónak, de pogánynak is”). Intézményiesült gondolkodásnak tartom, amikor csak evangélikusokról akarunk gondolkodni és gondoskodni.
•	Óvakodnunk kell a számok bűvöletétől. Egyrészt Jézus száma nem a tömeg, hanem a „ketten-hárman”, és az „amelyik terem”. Gedeon háromszáz főre kényszerült csökkenteni csapatát, hogy Isten erejét tapasztalja. Más oldalról Jézus száma nem a „sok”, hanem a „mind”. Ezért kell megkeresni az egyetlen elveszett juhot is, hogy teljes legyen a nyáj, bár a kilencvenkilenc sem kevés. 
•	Végül: igaz, hogy az egyház gyülekezeteiben él, ám a gyülekezetekben az egyház él: nincsen egyház gyülekezetek nélkül, sem gyülekezet egyház nélkül. A teremtésvédelemből ismert jelszó: „gondolkodjál globálisan, cselekedjél lokálisan”, itt is érvényes. 

Mit tegyünk, atyámfiai, férfiak?
Minőség
Istentisztelet, igehirdetés 
Azt soha nem szabad felednünk, hogy amitől egyház vagyunk, ami egyházzá tesz minket, az Isten igéje. A tiszta evangélium. Amikor minőségre gondolok, először az evangélium minőségi hirdetésére gondolok, és a szentségek helyes kiszolgáltatására gondolok. Az istentisztelet alázatos, imádattal telt megélésére gondolok. Arra, ahogy a szolgálók ezt megélik, és ahogy szolgálatukról beszélnek. Valószínűleg nem kell idézni mondatokat. Amikor „letudunk misét”, amikor „kettőt vagy hármat hintünk”, nem emeljük az istentisztelet értékét. A felmérés kimutatta, hogy az imádkozás a leggyakoribb „kegyességi megnyilvánulás” az evangélikusok körében. Ezután az istentiszteletre járás, aztán a Biblia olvasás. Mást már meg sem mertek kérdezni. Tehát az igehirdetés a legelső lehetőségünk arra, hogy hitet ébresszünk, serkentsünk, megtartsunk. 
A minőség követelménye érvényes a bibliaórákra, a presbiteri gyűlésekre, és minden olyan alkalomra, ami még megtartatik egy-egy gyülekezetben. A minőséget két feltétel biztosítja: az előkészület és a jelenlét. A felkészültség, és az, hogy a jelenlévők számára ott legyek magam is. 
Képzés
A szociológiai felmérés egyik kimutatása, hogy az evangélikusok ugyan nagyon büszkék evangélikus mivoltukra, valójában nem tudják, miben is áll evangélikusnak lenni. Ha presbitereink nincsenek tisztában az evangélikus tanítással, akkor hogyan fogják vezetni a gyülekezetet? A szervezeti döntéseknek is hitbeli alapja van/ alapjának kellene lennie. 
A képzés elsősorban gyülekezeti feladat. S ha nem „bibliaórának” nevezzük, hanem ha néhány embert mint barátunkat hívunk meg, vagy valami frappáns névvel („Intenzív osztály”) hirdetjük, bizonyára könnyebben mozdulnak rá. 
A magasabb szintű képzések kapcsolatot is jelentenek a gyülekezetek, egyházmegyék között. Ebben is nagy lehetőség rejlik, de nem teszi szükségtelenné a gyülekezeti szintet.
Elkötelezettség
A felmérés tette, hogy evangélikusnak lenni jelenti, hogy oda tartozom, esetleg, hogy odaadó vagyok, s nagyon ritkán jelent elkötelezettséget. Hogy jól értsük, gondoljunk a ham and eggs-re. Én eszem meg, hozzám tartozik. A tyúk adja a tojást bele – ő odaadó. A disznót levágják a sonkájáért. Ő elkötelezett. Ezt az elkötelezettséget kellene megélnünk, s eközben talán valaki még a gyülekezetből meg fogja ezt élni. Elkötelezettséget – de nem az egyház iránt, nem a gyülekezet iránt, hanem Krisztus iránt. 

Személyesség
igehirdetés – lassan felszívódó információ
Ha a grafikonokra emlékeztek, felidézhetitek, hogy az értékek között magasan legtöbben – 92% - a családot említette, s az első három helyen az emberi közösségek valamilyen formája állt. Ezért abban mindenképpen meg kell újulnia egyházunknak, hogy az individualista és az elméleti vallásosságból a közösségi és személyes hit felé kell fordulnunk. 
Az igehirdetésben is. Nem arra gondolok, hogy az igehirdetésnek bizonyságtétellé kellene formálódnia. A bizonyságtétel helye inkább kisközösségi alkalom. Az igehirdetésben arra gondolok inkább, hogy amit át szeretnénk adni, arról nem elég egyszer beszélni, hanem annak állandóan vissza-vissza kell térnie, amíg lassan beleépül a gyülekezet tudatába. (Bibliaolvasás, szentségekkel élés, kisközösségek formálódása, stb.). 
az ige személyünkben érint – pl. HH, Életműhely
Az igehirdetésben is és a kisközösségek alkalmain is fontos úgy fogalmaznunk, hogy az a gyülekezetet személyében érintse. Kovács Imre mondta el Anthony de Mello történetét az ejtőernyősről. Úgy kell elmondanunk az evangéliumot, hogy érződjék, hogy az minket is egzisztenciálisan érint. Ez legtermészetesebben a kazuális szolgálatoknál valósul meg. Nagyszerű lehetőséget nyújtanak erre a jól felépített „agymosó” sorozatok: Életműhely, Házas Hétvége, meg ilyesmik. Merem azt mondani, hogy „agymosó”, hiszen valóban szennyezett, eldugult gondolkodásunkat ezek jól kitisztítják. Eközben kikerülhetetlenül eljutunk nemcsak egyéni döntéseinkhez, hanem társadalmi és politikai kérdésekhez is. Azt gondolom, ha a közösség vezetője független a politikai nagyszájúaktól, de nem független Krisztus evangéliumától, akkor állást szabad foglalnia ilyen kérdésekben is.

Közösség
kisközösségek
Az már Sólyom Jenő felméréséből válik világossá, hogy evangélikus egyházunk óriási lehetőségek birtokában van kicsinységével. Valójában egy-egy istentisztelet kisközösség. De félre az iróniával. A kisközösségek – mint szólószemek a fürtöt – alkothatják a gyülekezetet. Itt kell legegyértelműbb módon felhagynunk a felekezeti hovatartozással. A kisközösségek ugyanis nemcsak parókiákon, hanem lakásokban, kultúrházban, focipályán, cukrászdába is összejöhetnek. A kisközösségek jelentős része most is megvan, csak hiányzik belőlük a lényeg: Krisztus evangéliuma. Illetve az evangéliummal megerősített és felruházott személy. 
bizalom és felkészítés
A bizalom és felkészítés annak két legfontosabb eszköze, hogy ezek a közösségek valóban egyházi, sőt gyülekezeti közösséggé váljanak. Bizalom a lelkész részéről, hogy az is lehet Isten dicsőségére, amit nem ő végez. Tehát át lehet adni egy-egy közösség vezetését. Akár a parókián működő csoportét is: irodalmi kör, énekkar, nőegylet, stb. A bizalom másik síkja pedig a közösségek közti összekapcsolódás. Egyik kör se tartsa magát kizárólagosnak, hanem minden körnek legalább két tagja kötődjék valamelyik másik közösséghez, és a közösség egésze hívást kapjon a gyülekezet közös alkalmaira, különösen az istentiszteletre. A felkészítés pedig azért szükséges, hogy a közösség vezetői a tiszta evangéliumot hirdessék. A felkészítés felajánlása és elfogadása jelzi azt is, hogy egy-egy közösség, illetve annak vezetője valóban a gyülekezethez tartozónak vallja magát. 
személyes feladatok – önkéntesség 
Az egész gyülekezet közösség. Ennek teret lehet adni az istentiszteleti életben is a templomtakarítástól kezdve a megbékélés mozzanatán keresztül a perselypénz megszámlálásáig. A felmérés arról tanúskodik, hogy korántsem használtuk még ki az önkéntes munka lehetőségeit. Az egyik gyülekezetünkben élt a gondnok bácsi a feleségével. Ő harmóniumozott, takarította a templomot, szedte az egyházfenntartást, ő adta tovább a gyülekezet híreit. Minden szépen, rendben történt a házaspár áldozatos munkájával. Azonban más nem fért hozzá a gyülekezethez. Aztán meghalt a bácsi, és a sok feladatot szétosztottuk. Három embernyi munka volt. Az eddigi egy helyett hárman érezték magukénak a gyülekezetet. Az önkéntes munka óriási lehetőségeket hordoz még. Nekünk is tanulnunk kell, hogyan lehet átadni feladatot, mennyi olyan feladat van még, amit meg lehet osztani. 
A szociológiai felmérés elég lehangoló képet rajzol gyülekezeteinkről. A csüggedés helyett azonban inkább a tennivalókat keressük meg. Most inkább a gyülekezeti szintű feladatokról beszéltem. Szerintem elő kellene vennünk a stratégiát újból, és azt felidézve beszélgethetnénk legközelebb a megyei, kerületi és országos feladatokról is. 
Köszönöm a figyelmet. 

Ballasztjaink
Szervezet
épületek
fizetések
adminisztráció
felismerni áldásaikat, lehetőségeiket, és felülemelkedve rajtuk erősíteni az egyház „mozgalmi” jellegét