Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.	 Előadás LMKn, 2009. november 12. 	

Népegyház vagy hitvalló egyház?

Ezt a dolgozatot édesapámra emlékezve írom.

A kérdés nem újkeletű, rendszeresen elénk került, mikor egyházunk önrendelkezéssel bírt. 
A kérdésben már szinte hallani vélem a választ is: Hitvalló egyházat akarunk. Fontos ezért, hogy jól gondoljuk végig, mi is szerepel a kérdésben, és a mögött. 
Népegyházat kétféleképpen szokták értelmezni. Az egyik az összlakosság és az egyház lélekszámának viszonya. Ebben a viszonyban népegyházról lehet szó akkor, ha a népesség jelentős része az egyház szervezetébe tartozik, ha a keresztség és a (kötelező) hitoktatás révén az egyháznak hatása van a lakosság döntő részére. Ebből a szempontból lutherániánk még Trianon előtt is csak határesetként kerülhetett szóba. Népegyházként inkább a többi történelmi felekezettel együttvéve működhetett. 
A másik értelmezés nem a lélekszámból, hanem az intézményrendszer méretéből illetve teljességéből indul ki. Népegyház az, amelyik közösség intézményhálózatán keresztül eléri és megszólítja a lakosság jelentős részét, illetve a lakosság részéről – az egyház intézményei miatt – az egyház kikerülhetetlenné válik. 
Ez utóbbi értelmezést követve az iskolák államosítása illetve a kötelező hitoktatás megszüntetése országos szinten ténylegesen megszűntette a népegyházi kereteket. Egyes körzetekben, és egyes településeken azonban még ma is – vagy inkább: ma újból – meg lehet találni. 
A tényleges keretek megszűnése ellenére a népegyházi gondolkodásmód tovább él és hat nemcsak az egyház szervezetben résztvevők között, hanem az egyháztól elidegenedettek között is. Ennek tudható be az, amikor „az egyház ezt vagy azt teszi” általános és általában rosszalló véleményt fogalmazzák meg, és az egyház alatt a szervezet csúcsát, általában a lelkészeket-papokat értik. 
A népegyházi gondolkodás azonban egyáltalán nem időszerűtlen. Dr. Zsigmondy Árpád vallomását idézem (Lp 1992/69.): „Szeretem magyarországi evangélikus egyházunkat azért is, mert (még mindig) népegyház. Mert nem rúgta el magától (mint a szarvasünő a tavalyi borját) azokat, akiket csak a hagyományos vallásosság többé-kevésbé gyönge szálai fűzik hozzá, de akiknek elsősorban tartozik azzal, amiről nevezik: az evangéliummal. Népegyházi keretünk az elsőszámú missziói területünk! Népegyházi keretünk egy olyan vezetékhálózatot jelent, amelyben megindulhat, és fényt, energiát, meleget adhat a Szentlélek árama. Persze az áramhoz nemcsak vezeték kell, hanem feszültség is. Az ige áramához a feszültséget a törvény és az evangélium világos megkülönböztetése adja, de főleg (nem a róla szóló langyosfürdő beszéd, hanem) a valóságos komoly ítélethirdetés és (vele össze nem kevert, de tőle el nem maradó) kegyelemhirdetés.” Más szóval: A népegyházi keretek lehetőséget biztosítanak, sőt kötelezettséget adnak arra, hogy az abba tartozókat misszionáljuk és evangelizáljuk. 
Itt érkezünk a következő kérdéshez, az egyháztagság kérdéséhez. 
Boleratzky Lóránt (Lp 1991. 234-237) cikkében megkülönbözteti az egyháztagságot az egyházközségi tagságtól, de a kettőt egymással szorosan kapcsolatban tartja, mivel az egyháztagság egyházközségi tagságban valósul meg, illetve az egyházközségi tagság előfeltétele az egyháztagság. 
Az egyháztagságnak véleménye szerint öt jellemzője van. A keresztség. A keresztség szükséges az egyháztagsághoz, mivel az egyház tagjai azok, akiket Isten meghívott országába. Ez a meghívás pedig a keresztségben fejeződik ki. Mivel azonban a keresztség ökumenikus jellegű, ezért nem jelenti önmagában az egyháztagságot – akit megkereszteltek, az más egyház tagja is lehet –, hanem csak jogi alapot ad annak. 
A második jellemző az evangélikus hitvallások elfogadása. Ez kétféle lehet – véleménye szerint – objektív és szubjektív. Objektívnek nevezi a konfirmációt, szubjektívnek pedig a hit személyes megvallását. Csak az élhet az egyháztagság jogaival (úrvacsora, feloldozás), aki meg van keresztelve és konfirmált, illetve ennek megfelelően viselkedik. (Zárójelben jegyzem meg: Boleratzky ebben a meghatározásában a népegyházi egyháztagságot is igen kemény feltételek közé szorítja. Ha ezt a feltételt komolyan vennénk, nem tennénk fel a címben szereplő kérdést.) 
A harmadik jellemző, hogy az egyháztagság egyházközségi tagságon keresztül valósul meg. Az egyházközségi tagság nem a hívő saját döntésén alapul, hanem azt lakóhelye határozza meg: mindenki annak az egyházközségnek a tagja, amelyik területén lakik. Természetesen ismerik a vendégjogot – pl. külföldön dolgozók vagy hontalanok esetében –, és önkéntes vállalás alapján lehet valaki lakóhelyén kívül is egyháztag, ha annak terheit is vállalja. 
A negyedik jellemző az egyház anyagi, fenntartási terheiben való részvétel. Ennek az a sajátossága, hogy ez a leginkább kimutatható és ellenőrizhető, tehát általában ezt szokták az egyházközségi tagság feltételének mondani, jóllehet tartalmi értékben nem áll az első helyen. 
Az ötödik jellemző végül az aktív gyülekezeti élet. Ez igei alapú, az Ap Csel többször említést tesz erről (2:41; 6:3; 10:1), de nagyon nehéz egyértelmű határokat vonni köré: mit is jelent, aktívnak lenni, s vajon mindenki részéről egyező aktivitást fel lehet-e tételezni. 
Az egyháztagságnak ilyetén értelmezése – amelyet egyébként érvényben lévő törvényünk magukban hordoz is –, valóban elveszi a felvetett kérdés élét. Mert feltételezem, hogy a cím mögött kicsinységünk érzékelése, a meglévő egyházszervezet kritikája, a gyülekezetek átláthatatlansága, a reménytelen és olykor kiszolgáltatott lelkészi-gyülekezetvezetései sors állhat. 
A kérdés tehát valójában nem az, hogy népegyház vagy missziói egyház vagyunk. A kettő ugyanis nem ellentétei egymásnak. A népegyháznak a kisegyház, vagy államjogi meghatározásban a szabadegyház volna az ellentéte. Valójában a népegyháznak ugyanúgy missziói felelőssége van – amint ezt a kereszteléskor ki is fejezzük. 
A kérdés tehát nem az: népegyház vagy missziói egyház, hanem inkább az, hogy meglévő lehetőségeink és adottságaink között megéljük-e egyház voltunkat. Id. dr. Fabiny Tibor (Lp 1991. 281-283) Egyházunk jövője – a múlt tükrében c. írásában ehhez keresi az utat, s azt 2. Tim 1:7 alapján találja meg: Nem a félelem lelkét kaptuk, hanem az erő, a szeretetet és a józanság lelkét. Ebből kiindulva négy oszlopot állít elénk, amelyre az egyház épülhet – nyilván ebben egyáltalán nem mellékes a cikk keletkezésének ideje. 
A félelem legyőzése. Nyilván ez azért került az első helyre, mert az alapul vett igében is a félelem áll legelöl. Ám ezen az egyszerű párhuzamba állításon túl is – s közel húsz év távlatából még mindig időszerűen, és még inkább sürgetően – érthető az első helyre állítás. Mert egyházunkat a rendszerváltás idején is, bár másként, ahogyan ma, agyonnyomja a bizalmatlanság súlya. Akkor még az ÁEH hivatali titkai vagy a könnyen szárnyra kelő pletykák kelthettek félelmet, hogy bárki hitelességét, becsületét meg lehetett tépázni. Jézus egyik legerőteljesebb szava: Ne félj! Mert a félelem kényszer-lojalitást szül, a nyilvánosság és a zárt köri véleménynyilvánítás kettősségét eredményezi. A félelem hazugságba, képmutatásba sodor bennünket. Ezért Jézusra figyelve győzzük le a félelmet, merjünk bízni egymásban, vezetőinkben. 
A jövő második pillére a jézusi tanítványok ereje. Felülről jövő erő ez. Ahogy az ember értelme vagy akarata az agyból indul ki, ugyanígy az egyház ereje a Főből, Krisztusból. Nem saját erőnk ez, nem erősködünk, hanem Krisztus erejével szolgálunk. Legyen ilyen erőt sugárzó az istentiszteleti életünk, s legyenek ilyenek közgyűléseink, megnyilvánulásaink. 
A harmadik pillér a szeretet. Az fűzi egybe az egyházat – vallja Fabiny Jézus és Pál nyomdokán járva. Jézus ígérete szerint arról fogja megtudni a világ, hogy tanítványai vagyunk, ha szeretjük egymást (Jn 13:35), Pál pedig félti attól, hogy gyűlölködve egymást falják (Gal 5:15). Még az igazság is elveszíti érvényét szeretet nélkül – emlékeztet a professzor. 
Végül negyedik oszlop a józanság. S korának megfelelően a geopolitikai helyzetre hívja fel a figyelmet: a környező országok evangélikusaival szemben viselkedjünk józanul. Ne a politika uralkodjék felettünk, hanem annál legyen erősebb a keresztyén (krisztusi) indulat bennünk. Nyilván az ő felsorolását lehetne folytatni, és saját korunkra új sorokat megjelölni. 
Végül édesapám év nélküli – feltételezem, a hetvenes években – keletkezett írásának egy szakaszát idézem még. „Nekünk azon kell fáradoznunk, hogy az egyház olyan legyen, amilyennek az egyház Urának akarata szerint kell, hogy legyen.” – ezzel kezdi dolgozatát, s folytatja: „Mint az egyház tagjai igent mondunk arra, hogy mi Jézus Krisztus egyházához tartozunk”. Többek között ez a kifejezés: „igent mondunk arra” alapozza meg a véleményemet, hogy a hetvenes években született a kis dolgozat. Ma kevésnek érzem ezt. Inkább úgy fogalmaznám: egész létünkkel megéljük, hogy Jézus egyházához tartozunk. A dolgozat utolsó mondatát is idézem még: „Mivel Isten vonzó szeretete ma is érvényes, ezért van jövője az egyháznak.” 
								Köszönöm figyelmeteket.