Isten háza népe

Hogyan nőtt ki a növekedésből az Isten háza népe? 
Az intertexualitásról közölt értékes tanulmányt a Lelkipásztor, arról az irodalomelméleti látásról, hogy minden szöveg más szövegek apróbb-nagyobb foltjaiból válik új szöveg-szövetté. Hadd állítsuk ezt bizonyossággal a gyülekezeti munkaprogram címéről is. Valljuk, hogy „az Isten háza népe” pretextusai formálták-formálják szándékunkat és célunkat. Most ezekről szeretnénk vallani.  
A növekedés és az épülés rokon értelmű szó. Bár az előbbit inkább élő, az utóbbit inkább tárgyi dolgokra mondjuk, néhány esetben váltófogalomként szerepel a kettő a Bibliában is. „…minden egyes rész saját adottságának megfelelően működve gondoskodik önmaga növekedéséről, hogy épüljön szeretetben.” (Ef 4:16.) És a képváltás megfigyelhető a Korinthusi 1. levélben is: „ti pedig Isten szántóföldje, Isten épülete vagytok.” (1. Kor 3:9).
Címünkkel tehát szeretnénk kifejezni, hogy az előző munkaprogram folytatását tartja kezében, illetve szeme előtt a kedves Olvasó. Ez a gyűjtemény felépítésében is kifejezésre jut. Ahogyan a növekedés is mozgást, életet jelent, mi sem nem maradunk az épületnél, hanem szeretnénk szólni az Építőről és Gazdáról, valamint arról a közösségről, amelyet Isten épülete egybefog. Az Isten háza népének egyik pretextusa tehát a Növekedés c. könyv. 
A 2007-2008. munkaév könyvéhez való kapcsolódással szeretnénk elősegíteni a gyülekezeti munka folyamatosságát és tudatosságát, tehát valamiféle módszertani és tartalmi folytatást biztosítani. 
A másik pretextus – ahogy ez a fentiekből is kitűnik - a Szentírás. A háznép (οίκέίος) kifejezést három helyen használja az Újszövetség olyan értelemben, amelyben mi is használjuk: Ef 2:19, Gal 6:10 és 1. Tim 5:8. A legfontosabb ezek közül Ef 2:19-22: „Nem vagytok idegenek és jövevények, hanem örököstársai a szenteknek, és háza népe Istennek, mert ráépültetek az apostolok és a próféták alapjára, a sarokkő pedig maga Krisztus Jézus, akiben az egész épület egybeilleszkedik, és szent templommá növekszik az Úrban, és akiben együtt épültök az Isten hajlékává a Lélek által” Az, hogy gyűjteményünk kiindulópontjaként a Szentírást jelöljük meg, tudatosan vállalunk bizonyos konzervatív keresztyénséget, sőt igyekszünk hagyományos evangélikusságra. Ez alatt értjük azt, hogy korunk kérdéseire a Szentírás alapján keressük a választ. 

Kicsoda az Isten háza népe? 
- A sarokkő és az alap
Az tartozik Isten háza népéhez, aki ráépült az apostolok és a próféták alapjára. Akiket a sarokkő, Krisztus tart, és akiket mint zárókő, Krisztus tart egyben. Először hadd tekintsünk Krisztusra. Valljuk, hogy Jézus Krisztus Isten egyszülött Fia. Istennek nincs több gyermeke, mint Jézus. Valóban mindannyian és egyformán Istenhez tartozunk, mint teremtmények. Isten mindannyiunkról, mint teremtményeiről gondot visel. Gyermeke azonban csak Jézus Krisztus. A keresztségben azonban Isten életre keltett Krisztussal együtt, és Krisztus testének tagjaivá tett bennünket. Ezért Krisztusban mi is Isten gyermekeivé lettünk. Isten háza népe tehát az, aki a keresztség és a hit által Krisztusban van, és Jézussal együtt Krisztus testének tagjaként Isten gyermekévé lett. Így valljuk, hogy nincs más, aki Istenhez vezetne, csakis Jézus Krisztus. Őt magasztaljuk, mert Ő tart minket. Jézus egyedülisége és kizárólagossága nem teszi türelmetlenné a keresztyénséget, hanem az egység bizonyosságát és örömét adja nekünk. Jézus tart minket egyben is, az Anyaszentegyház egységében. Áldott legyen a mi Urunk, Jézus Krisztus!
A próféták és az apostolok Jézus Krisztusról bizonyságot tevő igehirdetése az Anyaszentegyház alapja. Ezt az igehirdetést a Szentírás hordozza. A Biblia ezért örökérvényű és kikerülhetetlen. Mégsem a leírt betű maga fontos, hanem az, akiről bizonyságot tesz: Jézus Krisztus. A próféták és apostolok bizonyságtétele hangzik ma is az igehirdetésen keresztül a Szentlélek révén. Ezért Krisztus egyháza az egységet éli meg az évszázadok folyama alatt is. Időben sem egyformaságot jelent a Krisztusra épülés, hiszen minden kor a maga kérdéseire és a maga gondolkodási módján kereste a választ, hanem jelenti azt a tapasztalatot, hogy Isten igéje, Jézus Krisztus minden időben erős, terhelhető alapnak bizonyult, aki kísértéseink közben, bűneinkkel és gondjainkkal együtt is hordozott minket. Az tartozik tehát Isten háza népéhez, aki a próféták és az apostolok bizonyságtételét magukénak vallják, életüket és gondolkodásukat az határozza meg. (Sola Scriptura)  

- Krisztus egyháza
Isten háza népének másik meghatározása tehát: Krisztus egyháza. Azon túl, hogy az egyház eredetét fejezi ki ez a szókapcsolat, magában hordozza Krisztus és az egyház közötti viszony lényegét is: Krisztus az Egyház ura, az egyház – akár az egyetemes, akár az egyes gyülekezetek – Krisztusért van. Azért, hogy Krisztus akaratát és tervét betöltse. Azért, hogy Krisztus dicsősége meglátszódjék rajta.  Ez a dicsőség azonban a keresztfa dicsősége, a szenvedés dicsősége. Krisztus egyháza tehát egyben a kereszt egyháza is. A kifejezés emellett magában hordozza azt a szeretetet is, amellyel Jézus övéit megváltja, és a hűséget, amellyel az Atyánál érte közben jár, hogy el ne fogyatkozzék hite. 

- élő kövekből épülő egyház
Krisztus egyháza nem kész épület. A Szentírás sok képpel fejezi ki ezt (Vár sokak megtérésére, száz juh, tíz drachma, missziói parancs). Ezek között a képek között szerepel az élő kövekből épülő egyház képe is. Ez a kifejezés izgalmasabb, ha idegen nyelvekre gondolunk, amelyek a templomot és az egyházat azonos szóval fejezik ki. Egyház tehát nem ott van, ahol templom áll, hanem ott, ahol „az evangéliumot tisztán tanítják, és a szentségeket helyesen szolgáltatják ki” (Ágostai Hitvallás VII). Az egyház nem kövekből, hanem élő kövekből, emberekből épül. Az Ágostai Hitvallás azonban rámutat arra is, amit Péter levele hirdet: élő kővé nem a biológiai élet tesz bennünket, hanem Isten hallható és látható igéje. Hiszen az élő kő elsőként a meghalt és feltámadott Jézus Krisztusra vonatkozik. Őhozzá járulva válunk mi is élő kövekké. Vele meghalva és feltámadva lehetünk Isten házának építőelemeivé. (1. Pt 2:1-5) 

Isten háza
Amikor Isten háza népéről gondolkodunk, először fel kell tennünk magunknak a kérdést: hol találjuk Isten házát!  Mi lehet az, ami a háznépnek közös sajátja, ami létazonosságát adja? A következőkben Isten házának reménységbeli és evilágon megjelenő formáiról szólunk.

- Isten örök országa – mint hitünk célja, beteljesedése
Elsősorban Jézus szavára figyelünk. Ő mondja: „Az én Atyám házában sok hajlék van” (Jn 14:2). Jézus elment, hogy helyet készítsen ott nekünk. Isten háza tehát első renden Isten örök országa. Jézus oda megy, és ott készít nekünk hajlékot. Elutasítja Pétert, aki a hegyen gondol sátrat építeni (Lk 9:33), pedig Péter is Isten dicsőségének közösségében vágyott hajlékra. Tudjuk azonban, hogy e sátor összeomlik. De van Istentől készített hajlékunk. (2.Kor 5:1). S míg az első nemzedék korában inkább az okozott zavart, hogy Jézus visszajövetelét túl közelre várták, ma az a veszély fenyeget minket, hogy Krisztus egyházának ez a végső reménysége elhalványul. 
Isten háznépe vagyunk. Bizonyos, hogy kamaszodván a függetlenséget keressük, saját képességeink határait próbálgatjuk, a felnőttkort elérve azonban belső vágyakozás is él bennünk az atyai ház iránt. A keresztyén igehirdetés pedig folyamatosan emlékeztet célunkra és reménységünkre, hogy Isten országába készülünk. 
Az Ószövetség két meghatározó példát ad erre: Ábrahám elhívását és Mózes népének vándorlását. Első látásra különbözik a kettő abban, hogy Ábrahám az ismeretlen felé indult, Mózes népe pedig az atyáktól örökölt földre, valójában azonban ez utóbbi is csak a hagyományból ismerhette ősei hazáját, csak képeket kapott az ígéret földjéről. Ezért mindkét példában azt láthatjuk, hogy nem a személyes ismeret, tudás vezette őket, hanem az Elhívó ígérete. Így Ábrahám és Mózes népe egyaránt azzal a bizonyossággal menetelt, hogy az ígéretek beteljesedése felé halad. Így vagyunk mi is. Nem régi emlékek, hanem Isten ígérete vonz és vezet az Ország felé. (Fil 1:21,23)
Isten országának ígérete azt is jelenti, hogy Krisztus egyházának, a keresztyén embernek célja van. Nem abban az értelemben, hogy a cél felé haladó formálná a célt, vagy tőle függne, hogy eléri-e. Hanem abban az értelemben, hogy a cél felé haladó abban a tudatban megy, hogy majd megérkezik. Nem maga az út, a küzdés, a kihívás, hanem a cél lendíti. (Fil 2:12-14) 
A cél bizonyossága kifejezésre jut azokban az ellentétpárokban, amelyeket Jézus használ: hamis-igazi, másé-tietek, kevés-sok (Lk 16:10-12). Az igazi, a sok, a tietek vonatkozik Isten országára. A jelen világ hamis, kevés volta és idegensége azonban nem annak elutasítását vagy a vele szembeni közönyt vonja maga után, hanem a még nagyobb felelősséget.
Isten országa az ígéretek beteljesedése. Sokan gondolják, hogy a keresztyén reménység a földi élet hiányaiból született. A Jel 21:3-4 több olyan dolgot sorol fel, ami a jelenben fáj, és ott majd nem lesz, az igevers azonban a hiány megszűnésének eredetét is megfogalmazza: „Ő velük fog lakni”. Az Isten országát ezért a Szentírás sokszor a lakoma, az ünnep, a menyegző képével írja le. 

- Jézus Krisztus, a családfő 
Az Újszövetség örömmel vallja, hogy Jézus Krisztusban Isten országa közénk jött. Amikor Isten házáról beszélünk, Jézus földi működéséről, szolgálatáról is szólunk. Jézus Krisztusban az eljövendő Isten országa van jelen. A vele való közösségben megszűntek meg a földi lét hiányai, és beteljesedik az ígéret: „vakok látnak, és bénák járnak, leprások tisztulnak meg, és süketek hallanak, halottak támadnak fel, és szegényeknek hirdettetik az evangélium” (Mt 11:5). A gyógyítások és az isteni gondviselés megnyilvánulásai azonban csak jelek arra, hogy „elérkezett hozzátok Isten országa” (Mt 12:28). Jézusban tehát Isten maga tapasztalható meg. (Jn 14:6-11, Lk 17:21) Az Isten országának igazi megnyilvánulása a bűnbocsánat. (Mt 9:2) A gyógyítások és a gondviselés csodái csak jelek. Keresztelő János kérdésére éppen saját problémáját – tehát a rabok szabadulását - nem hozza fel válaszul Jézus, hanem az evangélium hirdetésére irányítja a figyelmet.
Jézus megjeleníti Isten házát, a számunkra készített hajlékot ebben a világban. A zsidóság számára a jeruzsálemi templom jelentette Isten házát, bár Salamon maga is tudja „még az egek egei sem fogadhatnak magukba Téged, hát még ez a ház” (1.Kir 8:27-29). Mégis a templomban élték át az Istennel való közösséget. Ezért is szól a zsoltáros minket is együttörvendezésre hívó szava: „Örülök, ha ezt mondják nekem: Az Úr házába megyünk!” (Zsolt 122:1) A jeruzsálemi templom, mint Isten lakhelye, egybegyűjti és egyesíti Izráel népét. Amikor azt mondjuk, számunkra Jézus a templom, az Isten háza, akkor azt ünnepeljük, hogy Jézus Krisztus egybegyűjti és egyesíti Isten népét. (Jn 2:21 és Jn 12:32)
Jézus nemcsak Isten háza, hanem házának Gazdája, családfője is. Ő hívja meg hajlékába tanítványait (Jn 1:39), ő ad nekik enni (Jn 6:11), Ő áldja és töri meg a kenyeret nemcsak az utolsó vacsorán, hanem Emmausban is. Amikor pedig a tanítványok arról vitatkoznak, ki lesz Jézust követően az első, ő válaszában önmagára utal: mindig Ő az egyház feje, aki a legkisebbé lett közöttünk. 
Bizonyosan nemcsak szóban, hanem tartalomban is idekötődnek azok  a páli igék, amelyek Jézus Krisztust, mint főt, a test fejét állítják elénk. A Krisztushoz tartozás ad mindenkinek értéket. Ezért minden tagra egyformán szükség van. Nincs feljebb- vagy alábbvalóság, hiszen a Fő, Krisztus irányít mindenkit. Ő rendel egyházában mindenkit szolgálatra. (Ef 4:11kk) Ő adja ehhez kinek-kinek Lelkét (1.Kor 12:7kk). S bár a képanyag kicsit keveredik, de mindenképpen idetartozik: Azok Jézus igazi rokonai, akik cselekszik Isten akaratát (Mk 3:31kk). 

- A Lélek, aki a látható jeleket és betűt életté és éltetővé teszi, aki hitet ébreszt
Isten háza e földi viszonylatban szükségszerűen kötődik külső formákhoz: intézményhez, szervezethez, meghatározott rendekhez. Amint azonban Salamon temploma sem tudta befogadni az Örökkévalót, ezek a külső formák is kevésnek bizonyulnak, hogy Isten háza lehessenek. Az Apostolok Cselekedetei leírja, hogyan igyekszik a tanítványok csoportja fenntartani a külső rendet – bár ma lenne ilyen tudatos egyházépítésünk! -, mégis anélkül, hogy ezt a törekvést és eljárást megítélnénk, negatívnak állítanánk be, észrevesszük, mekkora változást jelent a Szentlélek kitöltése. 
Az Apostoli Hitvallással együtt valljuk, hogy az Egyház a Szentlélek munkája, és mint a Szentlélek munkája, Istennek itt e földön megjelenő háza, amely Isten háznépét egybegyűjti. 
A ház fontos a viszontagságoknak kitett ember számára. Falai és teteje óvnak a külső időjárás szélsőségeitől, egyben tartanak, meghatározzák összetartozásunk vonalait. A ház mindenkit befogad, aki a házhoz tartozik, és elválaszt azoktól, akik idegenek. Ugyanakkor ablakai és ajtaja révén megőriz a bezártságtól, a szűk látókörtől, alkalmassá tesz a befogadásra és a világgal folytatandó kapcsolatra. A ház – különösen a szülői ház – belekapcsol minket az előző generációk életébe, a tőlük örökölt értékeket a házban újra végig kell gondolnunk. 
Az Anyaszentegyházat a Szentlélek teszi ilyen otthonná. Ő biztosítja benne védettségünket és nyitottságunkat. Ő adja öntudatunkat és összetartozásunk tudatát. Ő köt össze bennünket az előző nemzedékekkel, és Ő tár kaput, ajtót a külvilág felé. 
A Szentlélek által teremtett egyház Isten háza, amely hordozza azokat az ígéreteket, amelyek Isten örök országában nyilvánvalóvá lesznek, és Krisztus testeként az Ő szolgálatát folytatja. Az egyház tehát nem szervezet, hanem emberek közössége, akiket az Evangélium által a Szentlélek hívott el, és formál közösséggé. Az egyház jellemzői ezért mind az Evangéliumhoz kötődnek: az igehirdetés, a keresztség, az úrvacsora, a testvérek egymást vigasztalása és a kereszt. 
Ahogyan minden otthonban a család minden tagjának megvan a feladata, cselekvési köre, amelyet ő végez el, ami adottságainak megfelelő, s amely nélkül a család hiányt szenvedne, ugyanúgy az Egyházban is, Isten családjában is mindenkinek helye és szolgálata van. A Lélek mindenkinek adott kegyelmi ajándékokat, hogy azzal szolgáljon az egész közösség épülésére. (1. Kor 12) Az idegenbe távozott gazda is kiadta szolgáinak a feladatot (Mt 24:45kk; 25:14kk), kinek-kinek képességei szerint. Tehát nem mindenki ugyanazt a feladatot kapta, az egyetemes papság nem a hivatások egyformaságát, hanem a hivatások egyenértékűségét jelenti. 

- Az Istentisztelet (keresztség, igehirdetés, úrvacsora), mint Isten országának előjele,
Isten háza népe a családfővel: az Atyával és Jézus Krisztussal való közösségét az istentiszteleten éli meg. Abban Isten maga jön hozzánk hallható és látható igéjében. 
Karácsonykor azt ünnepeljük, hogy az Evangélium betört a világba, testet öltött Jézusban. Isten akarata ez, mert Ő nemcsak a lelket, hanem az egész embert és a világot akarja megmenteni. Testet öltve jött közel hozzánk. Az Egyház, aki az evangéliumot ünnepli, a liturgiában éli meg a „testet öltést”. A liturgiában az evangélium látható formában jelenik meg. Ebben a „testet öltésben” is azt élhetjük át, hogy Isten nemcsak az ember lelkét akarja megmenteni, hanem az egész embert, sőt a teremtett világot. 
Amit Jézus mond a samáriai asszonynak: Isten igazi imádói Lélekben és igazságban imádják Őt (Jn 4:24), az valóban szétfeszíti, széttöri az ószövetségi istentisztelet kereteit, ahogyan az új bor a régi tömlőt. Azért az új bornak is van tömlője (Mt 9:17), az újszövetségi istentiszteletnek is van formája. Elegendő csak az úrvacsora szerzésére gondolnunk.
Jézus népe Jézus körül gyülekezik. Őt ünnepli, jelenlétét hívja. Istentiszteleti életének döntő motívumai: az apostoli tanítás, a kenyér megtörése, amely a meghalt és feltámadott Jézus Krisztussal ad közösséget, s Rajta keresztül egymással is közösségbe von, az imádság és a közösségi életre való elkötelezettség, a küldetés.  Ezek között a keretek között kell lefolynia az istentiszteletnek. Talán felfedezhető nemcsak az ApCsel 2:41kk négy kifejezése, hanem az istentisztelet menete is ebben a felsorolásban az invokációtól a küldésig bezárólag.
Az istentisztelet valamiképpen Isten eljövendő országának előképe. Ezért minden istentisztelet csak abban nyeri el teljességét. Azonban nemcsak várja a jövőt, hanem hívja is abban az értelemben, hogy az istentiszteleten a jövő jelen van. A nagyglória Isten dicsőségének teljességét hirdeti a gyülekezetnek, az úrvacsorában pedig megízleljük az Atya eljövendő országának örömét. 
Az istentisztelet annyiban is a jövő előképe, hogy azon nem az egyes hívők vesznek részt, hanem a gyülekezet mint egység jelenik meg benne. Ezt a gondolatot pontosítja az elveszett juhról szóló Mt-beli példázat, amelyben Jézus a tanítványokat teszi felelőssé az egyénekről való gondoskodásban. 

Isten háza népének tagjai
Ahogyan a házon belül több szoba van, és mindenki igyekszik magának legalább egy sarkot úgy berendezni, hogy abban igazán otthon legyen, ugyanúgy Isten házában sem vagyunk egyformák, a házon belül is meg kell keresnünk saját helyünket, és ki kell formálnunk egymáshoz való viszonyunkat. 

- a látható és láthatatlan egyház
A Schmalkaldeni Cikkek világosan fogalmazza meg: „Az egyház: A szent hívők és ’azok a báránykák, akik hallgatják Pásztorok hangját’” Az Ágostai Hitvallás azonban folytatja: „De mivel ebben az életben sok képmutató és gonosz él közéjük keveredve…” Emiatt a feszültség miatt szoktunk beszélni látható és láthatatlan egyházról, azaz szűkebb illetve tágabb értelemben vett egyházról. A kettő nem különül el egymástól, és nem áll szemben egymással. Jézusnak az Isten országáról szóló példázatai egyértelműen és kizárólagosan az ítéletre visszatérő Jézusnak tartja fenn a szétválasztás jogát. Éppen ezért komolyan kell vennünk azt a megkülönböztetést, amit az Apostoli és a Niceai Hitvallás is tesz, amennyiben a Szentlélekben való hit megvallása után nem az egyházban való hitről, hanem az egyházat megvalló hitről tesz bizonyságot.  
A láthatatlan egyház kifejezés azonban nem helytálló, ha úgy értjük, hogy az egyház illetve a benne adott kegyelmi ajándékok ne volnának láthatók, észrevehetők. Az egyháznak – mint erről később szót ejtünk – a világban láthatónak kell lennie. 

- a keresztyén egyháztestek (felekezetek)
Isten háza népe vagyunk. Krisztus testének tagjai. Egy Lélekkel itattattunk meg. Ez teszi az egyházat eggyé. Ezért nem vágyként beszélünk az egységről, hanem valóságként. 
Amennyiben a szűkebb és tágabb értelemben vett egyház evilágbeli szétválaszthatatlanságát komolyan vesszük, mindenkit testvérünknek tekintünk, aki Isten háza népének, a Krisztus-test tagjának vallja magát. Formai szempontból ez a Szentháromság hittel való megvallását jelenti. 
Ez az egységünk a Szentháromság Isten belső egységéből fakadó szeretet-egység. „Arról fogja megtudni mindenki, hogy az én tanítványaim vagytok, ha szeretetitek egymást.” (Jn 13:35) Ezt a szeretet-egységet a beteljesült Isten országában éljük majd meg teljesen. Ez a reménység azonban késztet arra, hogy a jelenben is ebben éljünk, és törekedjünk arra is, hogy ezt az egységet istentiszteletünk közössége is kifejezze. Ma még csak az evangélium-hirdetésben valósul meg ez a történelmi felekezetek között, a szentségek együtt ünneplését a reformált gyülekezetek élik meg. Személy szerint azt vallom – minthogy az igében és a szentségekben az Egyház Ura, Jézus cselekszik – hogy nem a közös hit teremti meg a közös ünneplést, hanem a közös ünneplés a közös hitet. 
A felekezetek (egyháztestek) közti meglévő különbségek vizsgálatánál észre kell vennünk azt is, hogy jóval nagyobb a közös kincsünk, mint az, ami elválaszt bennünket. A különbözőség érzését sokkal inkább kelti az, hogy sem saját hitvallásunkat, sem a más közösségek hitvallását nem ismerjük eléggé. Ezért szeretnénk hangsúlyt fektetni arra, hogy ebben a gyűjteményben evangélikus egyházunk tanítását, történetét és életét ismertessük meg. 

- az egyházi világszervezetek, ökumené
Az egyház különbözősége nemcsak a hitvallás különbözőségéből, hanem a gyülekezetek különböző történelmi útjából, néprajzi és társadalmi helyzetéből adódik. Örömmel tapasztaljuk, hogy a Krisztusban megélt egység hogyan bizonyul erősebbnek a nemzeti, gazdasági és politikai ellentéteknél. Hálásak vagyunk az Egyház Urának azért is, mert az egyházi világszervezetekben megnyilvánuló összetartozás az egymás iránti felelősségvállalásban is megnyilvánul, megélhetjük a szociális és teológiai segítség áldásait. A világméretű károkban megnyilvánuló emberi bűnökkel szemben a nemzeti egyháztestek egymással összefogva, egyetértésre jutva tudnak cselekedni. Ez megnöveli az egyházi világszervezetek gyakorlati jelentőségét. 

- a gyülekezet
a helyi gyülekezet és az egyetemes egyház fogalmát több esetben felváltva használják,  hiszen a gyülekezetben ott van az egyház. Ezért a gyülekezetre nézve is igaz mindaz, amit az egyházról magáról írtunk: a benne adatott kegyelmi eszközökről, a szolgálókról és az egymás iránti felelősségvállalásról. 
Isten háza népében megszűnnek a világban megszokott megkülönböztetések (Gal 3:28, 1, Kor 7:17-24), de az egység nem abból adódik, hogy egyenként alkotják a testet, tehát mindegyikük szükséges a test egészségéhez, hanem annyiban, hogy mindnyájan Krisztushoz, a főhöz kötődnek. 
A Szentírásból az is kitűnik, hogy a gyülekezet életében megkülönböztetett helye van az apostoli igehirdetéssel megbízott személynek. Mert egyrészről ő a gyülekezet tagja, a gyülekezet állítja szolgálatba (Ap Csel 13:3), ugyanakkor a Lélek tekintélyével hirdeti az igét, a gyülekezet részéről engedelmességet vár el (Fil 2:12, Filem 21), és a gyülekezetet együtt-követésre hívja. A kegyelmi eszközök és ajándékok terén a gyülekezetben nem demokrácia érvényesül, hanem az Istennek való engedelmeskedés. Az Apostolok Cselekedeteiből úgy következtethetünk, hogy a szervezeti életben sem a többség dönt elvét kell meghatározónak tartanunk, hanem sokkal inkább az egy akaratra jutást (Ap Csel 6:1-7; 15:22). 
Mivel a gyülekezet Isten háza népe, ezért hasonlítania kell arra, akinek családjához tartozik. A tökéletesség, az irgalom és a szeretet (Mt 5.48; Lk 6:36; Jn 15:12) ezt a mértéket jelzi. Péter pünkösdi beszédének váratlan fordulata (Ap Csel 2:41) és több páli tanács (Fil 2:15; 1 Kor 10:1-22; 1. Kor 6:1-8) is arra enged következtetni, hogy a gyülekezetnek ki kell tűnnie  a környezetéből. Itt van szerepe az egyházfegyelemnek, amelynek célja azonban nem a kirekesztés, hanem a megtérés. Ebből a szempontból hangsúlyos a Gal 6:2, amely nem annyira a testvér sorsterhének, mintsem bűnterhének hordozásáról beszél. 

- diakónia   
A gyülekezet közössége, amelyet az úrvacsorában Jézus Krisztussal megél, arra késztet, hogy a gyülekezet tagjai egymással is közösséget vállaljanak. Jézus gyógyításai is megerősítik bennünk a vágyat, hogy a szenvedőknek enyhülést találjunk. Nem akarunk a siker-irányultság hibájába esni, s tudjuk, hogy a szenvedés és a halál bűneink következményeként adatott, a Krisztusban való egy test tagjai azonban együtt hordozzák a fájdalmat is. 
A szeretetszolgálat különböző megnyilvánulásairól olvasunk az Újszövetségben. Pál apostol missziói útjain gyűjt a jeruzsálemi gyülekezet számára, és az apostolok gondoskodnak a görögnyelvű özvegyek szolgálatáról is – tehát találkozunk az intézményes diakóniával. Ugyanakkor olvasunk Fébéről és Tábitáról, akik egyénileg támogatták a rászorulókat. A diakónia témaköréhez tartozik Gal 6: 10, amelyet szó szerint így fordíthatnánk: „tegyünk jót mindenkivel, leginkább azokkal, akik hitünk háznépéhez tartoznak”.  Ez a szakasz azonban már túlmutat a gyülekezet belső életén, és külső feladatáról is szól. Ezzel együtt is hangsúlyozzuk azt a felismerést, hogy Jézus, amikor kicsinyekről beszélve azonosítja magát velük, akkor az Ő kicsinyeiről, tehát a tanítványokról beszél. Ezért a diakóniát elsőrenden a gyülekezet belső szolgálatának tartjuk. 

- a hívő ember és családja, 
Ha Isten háza népéről beszélünk, elkerülhetetlen, hogy a hívő ember háza népéről ne essék szó. Ez nem a mi erőltetett kapcsolásunk, hanem Biblia-tanulmányunk késztetett erre. Józsué vallomásától kezdődően (Józs 24:15) kifejeződik a hívő embernek az a vágya, hogy hite örömében szerettei is részesüljenek. (Mt 19:13; Ap Csel 16:34) Annak, hogy valaki a gyülekezetben Krisztus szolgája lehessen, előfeltétele, hogy házassága és családja rendezett legyen. (1. Tim 3:2kk). Sőt az özvegyasszonyokról szóló rendelkezések között olvassuk: „Ha valaki övéiről és főként háza népéről nem gondoskodik, az megtagadja a hitet, és rosszabb a hitetlennél”. (1. Tim 5: 8.) A hit nemzedéki továbbadásának szép példája maga Timóteus. 
A családi élet rendjét nem tekintették tehát olyan értelemben magánügynek, hogy az senki másra ne lenne hatással, tehát nincs hozzá köze a gyülekezetnek. Ezt a gátlásunkat levetve szeretnénk ezzel a gyűjteménnyel is segíteni a kortárs családok életét. 

- a bizonyságtévők fellege
A Zsidókhoz írt levélből (Zsid 12:1) vett cím több ma használt kifejezést pontosít. Nevezhetnénk őket az egyháztörténet nagyjainak, a hit hőseinek, Krisztus tanúinak. Mindegyik kifejezés hordoz igazságot. A Zsidókhoz írt levél szava azonban rámutat szolgálatuk lényegére: Krisztusról tettek bizonyságot. Rámutat ez a kifejezés arra is, hogy a ma élőket körbeveszi az előző nemzedékek hitvallása. Ebben a körben benne értjük nemcsak azokat, akiknek nevét illik ismerni, akik „híressé” váltak, hanem azok is, akik névtelenül, egyszerűen voltak hiteles tanúi Krisztusnak. 
Az, hogy az egyház egyetemessége nemcsak térben, hanem időben is valóság, kifejezésre jutott abban, hogy a templomok körül húzódott a temető, és kifejeződik abban is, hogy az altemplomokban ma is gyakran alakítanak ki kolumbáriumot. 
Szomorúan állapítjuk meg, hogy a bizonyságtevőket evangélikus egyházunk könnyen elfelejti. Talán a szentek tiszteletének az igaz hittől idegen gyakorlata, talán a protestantizmusban meglévő puritánság vezetett erre. Pedig a bizonyságtevők nemcsak életükben, hanem emlékükkel is Krisztusra mutatnak. (Zsid 13:7-8). Ezért gyűjteményünkben szeretnénk a reformáció hazai hitvallóira és a XX. század zűrzavaros éveiben hűségesen megállókra mutatni. 

Isten háza népének külső szolgálata
„annak érdekében, hogy valóban megértsük, mit is jelent a Biblia szerint Isten gyermekének lenni, tisztázni kell annak a hihetetlenül nagy igénynek lényegét, ami ebben van: felhatalmazásunk van, hogy ezen a világon Isten teljes jogú meghatalmazottjai, követei legyünk.”- írja Jörg Zink. 

- misszió
A felhatalmazás legjelentősebb és leginkább egyértelmű megnyilvánulása. A feltámadott Jézus, akié minden hatalom, küldi el tanítványait, hogy minden népet tanítvánnyá tegyenek. Az apostolok és a gyülekezet tagjai különféleképpen teljesítették ezt a parancsot. A jeruzsálemi gyülekezetről azt írják: „Kedvelte őket az egész nép” (AP Csel 2:47),  az üldözések miatt szétszóródottak távolabbi településeken hirdették az igét (Ap Csel 8:4), Pál több módszert is követett: hol a zsinagógai zsidó közösségeket kereste fel, hol a terület politikai vezetőit igyekezett megszólítani. A misszió különböző formái között mi sem szeretnénk különbséget tenni vagy sorrendet felállítani. Valljuk viszont, hogy az egyház nem végleges állapota Isten népének, mert Isten „azt akarja, hogy minden ember üdvözüljön”. (1. Tim 2:4) A Krisztusról szóló bizonyságtétel nélkül az egyház megszűnik egyháznak lenni. 
A misszió az egyház tulajdonképpeni küldetése. Hogy a jelen dolgozat mégis folytatódik, annak oka a teremtett világ – az emberi társadalom és a természet – iszonyú ínsége. Az igehely, amely bátorít az errefelé való továbbgondolásra, Rm 8:18-24, amelyben Pál apostol a hiábavalóságnak alávettetett világ sóhajtozásáról ír, s arról a reménységéről, hogy meg fog szabadulni a romlandóság szolgaságából. A keresztyén egyház, amely ismeri Jézus megváltó munkájának egyetemességét, ezért felelősséget érez a béke és igazságosság valamint a természetvédelem területén. Tudjuk, hogy az egyháznak nincs és nem is lehet politikai és gazdasági hatalma, és a béke és igazságosság valamint a természetvédelem elősegítése elsőrenden a világi kormányzás feladata. Történelmi tapasztalatainkból ismerjük azokat a kísértéseket, amelyek a társadalmi kérdések egyházi felvállalásával járnak. Az egyik kísértés az, amely elfeledteti az egyházzal, hogy Isten országa felé haladva Isten új teremtését várja, és itt a földön akarja megvalósítani a tökéletes világot. A másik kísértés pedig, hogy a béke és igazságosság vélt védelme közben elveszíti függetlenségét, és valamely politikai vagy gazdasági erő kiszolgálójává válik. Mindkét kísértés alapja az, hogy az egyház felhagy eredeti küldetésével, a misszióval, hiszen az emberiségre leselkedő legnagyobb veszély az Istentől való elszakadás, a bűn.  Ezért elsősorban igehirdetésünkkel fordulunk mindenki felé annak érdekében, hogy Isten teremtő és megváltó jó rendjét felismerve éljünk a világban. S mivel az egyház már és még a világ lakosságának jelentős részét meg tudja szólítani, ezért feladatunknak tartjuk, hogy a társadalmi igazságosság és béke valamint a környezetvédelem ügyében aktív tevékenységre is buzdítsunk mindenkit. Ezekben a kérdésekben – mivel olyan veszélyben érezzük világunkat, mint amiben Jónás hajója volt - feladattá vált az is, hogy a világ többi vallásával és ideológiájával vállaljuk a cselekvési kapcsolatot.

Befejezés
Isten háza népe vagyunk. Ennek boldog felismerését és felelős megélését szeretnénk szolgálni gyülekezeti munkaprogramunkkal. A mennyei Atya, aki Jézus Krisztusban minket is gyermekeivé fogadott, adja nekünk Szentlelkét, hogy ez a háznép élő közösség legyen, amelyet látva az emberek dicsőítik mennyei Atyánkat!