Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 		LMK előadás, Nagyveleg, 2010. május 6.

Az úrvacsorával kapcsolatos higiéniai kérdések

Előadásomban nem vállalkozom arra, hogy az összes pasztorális kérdést az úrvacsorával kapcsolatban tárgyaljam. Nem beszélek tehát az egyházfegyelmezésről, a méltóságról és méltatlanságról, arról, hogy hány alkalommal, milyen gyakran jó úrvacsorát venni. Nem esik szó a betegúrvacsoráról, az úrvacsoraosztás gyorsítását szolgáló különböző lehetőségekről sem, pedig ezek mind a pasztorális kérdések közé tartoznak. Egyedül a higiéniával kapcsolatos gondolatokat igyekszem felvetni, s félek, hogy még ez sem sikerül a maga teljességében. 
Az úrvacsorával kapcsolatos egészségügyi megfontolások nyilvánvalóan nem érinthetik az úrvacsora tartalmát. Az úrvacsora ajándéka mindig a bűnbocsánat és az örök élet. A higiéniai szempontok figyelembevétele csak az úrvacsorázás formáját határozhatják meg. Éppen ezért szükséges először gondolkodnunk a forma és a tartalom egybetartozásáról. 
Fontos a forma és a tartalom egységének látása egyrészt azért, hogy a formaváltoztatás által ne veszítse el tartalmát a szentség, másrészt azért, hogy nem tartalmi, hanem hangulati vagy szokásbeli kötődések ne akadályozzák a szükséges és jó formaváltást. 
Forma és tartalom
	Jean-Jaques von Allmen szerint az istentisztelet rendje iránti igény nem csupán abból fakad, hogy az egyház szociológiai képződmény (egy bizonyos helyen és időben összesereglő férfiak és nők közössége), hanem elsősorban abból ered, hogy Isten emberré lett Jézusban, leszállt a földre, és a mennybe ment. Ezt a megtestesülést és felemeltetést éli át a gyülekezet az istentiszteleten: hallhatóvá és láthatóvá válik Isten igéje, az emberhez az Úr maga jön közel, és a hívő nép az istentiszteleten megélt közösség által a mennyei közösséget, az örök élet ízét ízleli meg. Ezzel az alázattal alakítjuk ki istentiszteletünk rendjét. 
Fehér Károly szokta mondani, hogy míg az Ószövetség kinyilatkoztatott módon közli az istentisztelet külső formáját, az újszövetségi istentiszteletnek csak a tartalmát tudjuk. De éppen ez a lényeg. Tehát változhat a forma, de mindig fejezze ki a tartalmat!
A liturgia kialakítása engedelmességünk kérdése. Nem a szokásokhoz, nem az egyházvezetéshez való engedelmesség, hanem elhívatásunkhoz való hűség, a Szentíráshoz való kötöttség. Amikor az úrvacsora rendjéről gondolkodunk, össze kell gyűjtenünk azokat a mondanivalókat, amelyeket az úrvacsora hordoz magában, amiket az úrvacsora liturgiai formáinak ki kell fejeznie. 
A liturgiának legalább háromféle összetevője van. A szóbeli, a tárgyi és a gesztusbeli megjelenés. A szóbeli megjelenés a teljes tartalmat hordozza. Ez most nem képezi előadásom tárgyát. A tárgyi megjelenés – a „szent jegyek”– már ide tartoznak. Hiszen a kenyér lehet kovászos kenyér szeletelve vagy törve, a nálunk megszokott ostya – bár itt is előfordul a kis és nagy ostya, szerintem az evangélikus rendhez nem illeszkedve -, végül lehetséges volna a macesz is. A kehelynél pedig lehetséges hagyományos bor illetve szőlőlé. 
A kovászos szeletelt kenyér kifejezi az úrvacsora étkezés jellegét, magán hordozza Jézus kijelentését: Én vagyok a mennyei kenyér. A mindennapiságot is jól kifejezi. Ám eltávolodik az utolsó vacsora kovásztalan kenyerétől. 
A megtört kovászos kenyér ezek mellett érzékelteti a közösséget is, hiszen egy kenyérből részesedünk. Hátránya, hogy mindenki hozzányúl az egy kenyérhez – fertőzésveszély -, és morzsálódik. 
Az ostya közelebb áll az utolsó vacsora formájához, ugyanakkor kifejezi a kovásztalanságra, a bűntelenségre való igényt, elhívást. A kicsiny ostya elveszíti az úrvacsora étkezés jellegét. Ehhez tartozik az az evangélikus hagyomány, hogy az ostyát nem rágjuk meg, mivel a Szentírásban az áll Jézus testéről: „Csontja ne töressék meg”. Az ostya használata viszont elősegíti, hogy megkülönböztessük – legalább formája miatt - az úrvacsorát más étkezéstől. Bár éppen az lehet hátránya is, hogy csak formailag különböztetjük meg más étkezéstől.  
A macesz előnye, hogy még közelebb van az „eredeti” kenyérhez, amit Jézus megfogott, megtört és tanítványainak adott. Kifejezi az egységet, hiszen az egyből törünk. Hátránya, hogy ez is morzsálódik. 
A kehellyel kapcsolatban a szent Szövegek nem említik, hogy abban bor lett volna – hangoztatják azok, akik szívesebben adnának, vagy innának alkoholmentes italt. Ám igen nagy bizonyossággal tudjuk, hogy a páskavacsorán bor volt a kehelyben. 
A gesztusok közül fontos a térdelés, ami nem egyszerűen az alázatot, hanem inkább az imádatot fejezi ki. Fontos a kis körök együttes vétele, amely emlékeztet arra, hogy házanként törték meg a kenyeret. Nem véletlen az sem, hogy sok evangélikus helyen éppen tizenketten férnek el az oltárnál egyszerre. Ez erősíti a közösségi jelleget. 
Amikor ún. mozgó úrvacsora van, akkor Isten vándorló népét jelenítjük meg. Ez a forma  nagyobb teret enged  nyitottságnak, de kevésbé éljük meg az asztalközösséget, és bár lehetőséget ad az egyéni elcsendesedésre ugyanúgy mint a sokakkal való találkozásra, számomra kevésbé tűnik ünnepélyesnek. Pedig az úrvacsora ünnepélyes volta – már a páskavacsorával való kapcsolata miatt sem hanyagolható el.
A fentiekből szeretném kiemelni tehát, hogy az úrvacsorában a bűnbocsánat és az örök élet reménysége mellett, amelyek mindenképpen a központi ajándékai a szentségnek, az öröm és a hálaadás mellett, amelyet a hívőkben ébreszt, fontosnak találom a közösségi jelleg, az étkezési jelleg, a nyitottság és az ünnepélyesség megjelenését és megtartását. Ezek együtt valószínűleg nem jelennek meg egyetlen formában sem, mégis ezeket szem előtt kell tartanunk, amikor formákról gondolkodunk. 

A tartalmon kívül gyakorlati szempontok, ezek között egészségügyi elvárások alakítják az úrvacsorázás módját. Két szempont szokott ezzel kapcsolatban előkerülni: mindkettő jellegzetesen a kehellyel kapcsolatban. Az egyik a fertőzésveszély – akár úgy, hogy valaki nem szeretne másokat megfertőzni, akár úgy, hogy valaki fél a fertőzéstől. A másik az alkoholtartalom. Ezzel kapcsolatban egyrészt az autóvezetők, másrészt az alkoholproblémákkal küzdők tesznek fel kérdéseket. Illetve mindkét szempont esetén találkozunk túlzott óvatossággal, illetve az úrvacsora tartalmának – merem így mondani – lebecsülését jelentő egyéni elgondolással. („Nem szeretem az alkoholt”)
Fel kell tennünk a kérdést, vajon tényleg akkora-e a probléma, mint amekkorát csinálunk belőle? Nem a lelkészek beszélnek erről túl sokat, és bizonytalankodnak az úrvacsora tényleges tartalmát illetőleg? Nem akarjuk-e kiszolgálni a hóbortos elvárásokat? 
Két példát hozok: a háború előtt a székesfehérvári gyülekezet Amerikából kapott egy kiskelyhes úrvacsorakészletet. A készlet szőrén-szálán eltűnt. Még a leltárban sem szerepel. Bizonyára nem volt igény a gyülekezetben használatára. 
Amikor a német testvérgyülekezetünkkel megismerkedtünk, többeknek megtetszett az alkoholmentes úrvacsorázási lehetőség. Átvettük tehát a gyakorlatot. Odaállt az oltárhoz egy presbiter kék szalaggal megjelölt kehellyel kezében. Aki nem kért bort, az jelzett, és ő adta az alkoholmentes kelyhet. Néhány hónapon keresztül egyre gyarapodott azok száma, akik ezzel éltek. Aztán fogyni kezdett, és talán másfél év alatt teljesen elhalt. 
Ezek a példák azt mutatják, hogy könnyen előfordul, hogy a gyülekezet nem valós kérdésre keres választ, hanem saját maga gerjeszt végig nem gondolt igényeket.  Vajon nem ilyen ijesztgetés volt-e, amikor a null-toleranciát bevezették, és mi riogattuk az embereket, hogy akkor hogyan szabad úrvacsorát venni – ahelyett, hogy orvost vagy biológust kérdeztünk volna meg erről? Sőt, egy alkoholistákkal foglalkozó pszichiáter azt mondta: ha valaki hiszi, hogy a kehely Krisztus valóságos vére, az nem fog visszaesni a korty bortól. 
Tehát kérdés az, hogy az úgymond jelentkező igény nem a bizonytalanságunkat, az úrvacsoráról vallott hitünk ingatag voltát jelzik-e? 
Ezt a kérdést azért kell felvetnünk, mert ha mentesek vagyunk saját bizonytalanságunktól, nemtörődömségünktől, akkor viszont fontos törődnünk az igényekkel, mert katolikus történészek szerint az egy szín alatti áldozás kialakulásában jelentős szerepet játszott a fertőzések veszélye. 
Ezek után rátérek a megoldási lehetőségekre.
Első megoldásként jelentkezett a kiskelyhes úrvacsora. Finn testvérgyülekezetünkben az oltárra helyezett nagy kehely csőrös kiképzésű. A térdeplő karfájához polcot illesztettek, ott találhatók a kiskelyhek, az osztás közben tölt bele a lelkész éppen egy keveset, amelyet teljesen kiisznak a hívek. Ez az egyetlen módja, ahogy a kiskelyhes rendszer felépíthető. Ebben ugyanis megmarad a közösség, az egy kehelyből ivás motívuma, nincs tálca, kevésbé látványos a kelyhekben maradt bor, tehát nem érezzük annyira kocsmában magunkat. Megőrizzük az ünnepélyességet. 
A kiskelyhes osztás esetén nehezen képzelhető el a választási lehetőség: közös kehely vagy kiskehely. Azzal az úrvacsora nyitottsága, egyetemessége veszne el. 
Ortodox testvéreinktől tanultuk a bemártós rendet. Ők ugyan a kenyeret kiskanállal merítik a borba. A rómaiak vették át tőlük, amikor gyarapodni kezdett a két szín alatti áldoztatás. A bemártás esetén megmarad a közösségi jelleg, az egy kehelyből részesedés. Azonban eltávolodunk a „vacsora után” gondolatától, és az étkezés jelleg is eltűnik. A bemártós rendhez kényelmes az ehhez kialakított paténás kehely, de nagyobb szabadságot ad, ha segítőt vonunk be. Ő tartja a paténát, és a lelkész mártja bele a borba. Nálunk azok, akik be szeretnék mártani, kezükbe kérik az ostyát, és maguk mártják bele. Ehhez azonban az osztó figyelmessége is kell. Ha nem jól tartja a kelyhet, könnyen a mártó ujja is belekerül a borba. 
Meglepő, szokatlan megoldási lehetőség a kisközösségi úrvacsora. Nem a nagy gyülekezet vesz együtt, hanem a gyülekezethez tartozó kisközösségek, házi csoportok saját alkalmaikon vesznek úrvacsorát. Klauss Douglass javasolja ezt a lehetőséget. Veszélye, hogy a kisközösség elszakad a gyülekezettől, nem élik meg a nyitottságot sem. Ám az első gyülekezetek is házanként törték meg a kenyeret. Kis közösségben, különösen állandósult csoporttagokkal, jóval kisebb a fertőzés veszélye. Erősebb lehet az ünnepélyesség, az úrvacsora étkezés jellege és közösségi aspektusa is. 
A hagyományos rendet megőrizve is számtalan lehetőség áll előttünk. Maga a rend. Ha piszkos a kehely, zavaros a bor, gyűrött a törlőkendő, és ráadásul minden csak oda van dobálva az oltárra, akkor hamarosan elszoknak az emberek az úrvacsoráról, jobb esetben valami más rendet keresnek hozzá. Tehát legyen rend! Megemlítem, hogy két évtizeddel ezelőtt hasonló témáról Zászkaliczky Péter tartott előadást, amelyben szólt arról, hogy bár a szentség érvénye és hatása nem függ a kiosztó személytől, mégis illő odafigyelnünk, hogy cigarettától sárga ujjal, piszkos körömmel, rendetlen lutherkabátban ne álljunk az oltár elé. Komoly kérdést vet fel, hogy a lelkész bőrbetegsége esetén hogyan lehet úrvacsorát osztani. 
Szabad tanítani az asszonyokat arra, hogy ne rúzsos szájjal jöjjenek az oltárhoz, hogy ne csak kitátsák a szájukat az emberek, hanem nyeljék is le a bort, mert különben visszafolyik. Szabad nekünk is megtanulnunk a kehelytörlés fortélyait, hogy ne csak a kehely külső részét, hanem az egész peremét töröljük át. 
Aztán egymástól számtalan ötletet tanulhatunk. A sekrestyébe helyezett kézmosótáltól kezdődően, az illatszerboltban kapható alkoholos törlőkendőn, illetve tisztítózselén keresztül a segítők szolgálatba-állításán át a váltott vagy pótkehelyig, és a tányérra helyezett nedves kendőig és kiskanálig, amellyel a kehelybe hullott morzsát lehet kiszedni. A segítők szolgálatba állítását különösen is fontosnak tartom. 
Ezek alapján azért kitűnik, hogy számomra a hagyományos úrvacsoraosztás a legkedvesebb. Szerintem még mindig túl keveset tanítunk az úrvacsoráról. Ha jobban ismernénk az úrvacsora ajándékait és mindazt, amit a forma kifejez, jobban is ragaszkodnánk ahhoz. 
A lelkigondozói feladatkörbe tartozik az is, hogy a felvetődő ötleteket hogyan lehet kezelni a gyülekezetben, és ha végül mégis más formához szeretnénk térni, akkor azt hogyan lehet bevezetni, és meghonosítani. Erre a kérdéskörre azonban már nem szeretnék kitérni, hogy reggel felébredjek. 
					
Köszönöm a figyelmet.