Gyóni Géza köszöntésére jöttem. Nehezen birkózom ezzel a köszöntéssel. Nehezen jutok közel hozzá. Verseiben a mívesség fog meg leghamarabb. 

Kutatom, mi tart távol tőle? Hiszen annyi szállal kötődöm Gyóni Gézához! 
a) Pozsonyi teológiai tanárai közül Kovács Sándor, a későbbi püspök és énekköltő, a Fejér megyei Nagyveleg község szülötte. Többi tanárainak műveit is – különösen Masznyik Endre Luther fordításait – gyakran veszem kezembe. Egyik életrajzírója, Gyúrói Nagy Lajos, szintén evangélikus lelkész volt – neve mutatja: a Martonvásár melletti Gyúrón. Az evangélikus teológus Áchim Gézához sokrétűen kötődöm.
b) S kötődöm Gyóni Gézához is. Nagyapám is Géza volt – Ruttkay-Miklian Géza. Gyónon végzett evangélikus lelkészi szolgálatot. Abban a házban élt, amelyben Gyóni Géza született. A bukszusok között gyakran játszottam – ahol szinte elrejtve húzódott meg az emléktábla: „Innen indult a költői lét dicsőséges útjára kis falunk nevével Gyóni Géza.” Homályos emlékeim között él az is, hogy a falu népe a nyár elején összegyűlt emlékezni nagy szülöttére. Azt már csak elbeszélésből tudom, hogy ezek a megemlékezések,  amíg lehetett, a Gyóni Géza Irodalmi Társaság szervezésében folytak. Ennek első elnöke az egykori fogolytárs, Balogh István volt.
c) S kötődöm Gyóni Gézához azért is, mert ma élő legközelebbi rokonai közül Gyóni András barátjául fogadott.

Mégis miért, ennyi kötődés ellenére, miért nem merek közelebb menni Gyóni Gézához? 
Talán azért, mert két év után elhagyta a teológiát, és versében így emlékezett erre az áldott napra: 
Ah! Gipszangyalok sose láttak
Hálás, szent arcot, oly pufókot,
Mint amikor mögöttem zajjal
A templomajtó becsapódott. 
Próbálom hát legyőzni ezt az akadályt. Igyekszem magyarázni, hogy szegény Gyóni nem élhette meg a Luther-reneszánszot. A Reformáció négyszáz éves évfordulója ugyanis az evangélikus egyházba ébredést hozott, de mikor az kezdett volna kibontakozni, ő már Galíciában harcolt. Aztán mégsem én győztem le ezt az akadályt, hanem egyszerre Gyóni lépett közelebb hozzám: Az Összes versei c., háború előtt megjelent kötetben rábukkantam néhány olyan versre, amelyet a háború után megjelent: Csak egy éjszakára és Az élet szeretője kötetek – ismert okokból – nem közöltek. Például az Árny az éjszakában c. versre, amelyet éppen Reformáció alkalmából írt. Nem is Luther, hanem saját belső tusáját írja le a költő, és saját meggyőződését vallja meg benne: 

S ajkán a szó már nem remegve csengett.
»E könyvet itten eltemethetik.
Az ige, mely abban letéve van,
Lerázza majd a láncokat magáról
S megfényesülve fel az égbe száll.
Mert meg van irva már az isten-irás,
Melyet örökre eltörölni törtek -
A lélekből az kitörölhetetlen:
Isten-kezével abba Isten irta!”

Egy lépéssel közelebb! Azért – talán egyszer születésnapi ajándékként – újra kiadhatnánk az Összes verseit. Gyóni Géza teljes megismeréséhez nagyon hiányoznak azok a versek, amelyeket a második Háború után nem lehetett megjelentetni. 

Aztán távol tartott Gyóni Gézától, hogy annyi bús szerelmes verset írt. S annyiszor másnak. Nem a világirodalom legszebb szerelmes versei ezek. Kötetbe szedve már-már nyomasztóan hatnak. 
Most sógora, dr. Gyóni (Szolár) Ferenc siet segítségemre. Ezt írja Életrajzi Tájékoztatójában: „1894 elején mind a 6 gyermek difteritiszen esik át a paplakban; édesanyjuk, a törékeny asszony végigápolja őket; a 4 éves Ádámka június 10-én meghal, a legkisebbet, Piroskát akkoriban választják el: a kimerült anya búskomor, majd elmebeteg lesz - egy hosszú életre. Ime Gyóni Géza sorstragédiájának a csirája, erejének és gyöngeségének a magyarázata.”
Döbbenetes a vers, amelyet soha anyák napján nem fognak elmondani, az Anyám c. ciklus. Csak néhány sort idézek belőle: 

Nekem nincs, akit megsirassak,
Halottak napja hogyha támad.
Én nem viszek csokrot a sirra,
Melyen a drága szó fölírva:
»Feledhetetlen, jó anyámnak«...
Oh mint irigyeltem az árvát,
Mig hivő ajkkal sugta, kérte:
»Anyám az égbe, hallgasd meg imám,
Angyalszemeddel jól vigyázz reám,
Vigyázz reám, anyám, az égbe!«
Anyám! Oh, én hiába mondom...
Hallja és - nincsen feleletje...
Anyám, anyám, hallgass, - fiad kiált!
- Reám néz - óh, de nem látja »fiát«...
Halott - és nincsen eltemetve.
Csoda-e hát, hogy az Édesanya, az anyai szeretet és ölelés hiánya megteremti Gyóni Géza szerelmeit? Csoda-e hát, hogy ezekben a szerelmekben megkapaszkodva is csak veszteségeit látja előre? 
A fogság harmadik évének elejéről pedig ezeket a sorokat olvashatjuk dr. Gyóni (Szolár) Ferenc írásában – már Szibériában szenvednek testvéröccsével együtt: [Gyóni] „Megtudja azt is, hogy itthon a még mindig kiadatlan »Élet szeretője« című könyvét igazítom sajtó alá. Utasítást is ad, hogy »leánya, Jolán kelengyéjét jól válogassam meg«.  Lehet, hogy az itthoni jó hírekre, lehet, hogy valamelyik írásunkba a feleségem, az ő távolba érző jó testvére belecsúsztatta a részvétnek egy biztató szavát az asszony felől; lehet, hogy a mankós közkatona fogolytárs »Julisának« hozzá elolvasásra vitt levele tette: elég az hozzá, hogy revízió alá veszi a kálváriás levelek első részét és február 10-től 12-ig megírja a »Levelek a Kálváriáról« második részét, a megbocsátót és reménykedőt. (Arra gondolt, elveszi Őrangyalt, ha hazajön.)”
Az a tudat, hogy szeretik, hogy reménységet ad még a fogságban is, és munkára serkenti őt. 
Bizonyosan ez a szeretet-éhség jelenik meg abban is, ahogy Mihály testvérével összeölelkeznek, mikor Przemysl várában váratlanul találkoznak. Közös fogságuk idején egymást erősítik, egymást védik és óvják. Géza Mihály szabadítását, fogolycseréjét sürgeti, Mihály pedig Gézáét. Mihály azonban 1917. június 8-án elhunyt. Betegségére és halálára még lejegyez Gyóni néhány megrázó verset. Kettőből idézek most is. Alig egy héttel öccse halála után már előrevetíti saját halálát: 
A béke jön, - már mehetek.
Bajtársak, Isten veletek. 
S az utolsó verse egy nappal később: 
Térjetek meg
És szeressetek.
Elnyel mindeneket a hőség
És csak Istené a dicsőség. 
S aztán – az öccsétől kapott gyengéd szeretetet elveszítve – elhatalmasodik rajta is – mint édesanyján egykor – a téboly, és születése napján csendesen elalszik. 

Nehezen jutottam közel Gyónihoz. S aztán ő jött egészen közel hozzám. S most már, születése napján értő-féltő szeretettel köszöntöm gyerekkori játszótársamat, Gyóni Gézát.