Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen	

Bemutatkozó levél a Nyugati (Dunántúli) Egyházkerület számára

A vadállatokat inkább ösztökéljétek, hogy sírommá váljanak, és semmit ne hagyjanak meg testemből, nehogy halottként bárkinek terhére legyek. 
Ignatios levele a Rómaiaknak

Főtisztelendő Egyházkerületi Közgyűlés!
Szeretett Testvéreim a Jézus Krisztusban!
Illő, hogy mikor a püspöki tisztségre való jelölést elfogadom, a lehetőségek korlátozott keretei között bemutatkozzam. Méltó, hogy ezt a bemutatkozást Antóchia második püspökének, Ignatiosnak szavaival kezdjem, aki leveleiben bizonyságot tesz a püspöki szolgálat Jézustól kapott küldetéséről, és akinek leveleiben a püspöki, presbiteri, diakónusi tisztség egysége, egymásra épült szolgálata is jelentős hangsúlyt kap. Mégsem annyira egyházszervezeti modellje miatt idézem őt, inkább fontos és példa számomra az Ignatiosban élő vágy, hogy sem életében, sem halálában Krisztust el ne takarja, el ne homályosítsa. 

Családom
Milyen nehéz határt vonni a tér és az idő emberi szemmel végtelennek tűnő távlataiban! Hiszen ha áldásokról emlékezem meg, ha nem is ezer ízig, ám három nemzedékre magam is visszalátok, és hálával fedezem fel magamban szüleim, nagyszüleim örökségét. A lelkészi hivatást, mint példát és életformát, is tőlük, elsősorban édesapámtól kaptam. Édesanyám a nyitottságot, fészek-meleget biztosította formálódó személyiségemnek. Ketten együtt pedig a közös hitgyakorlás (Bibliaolvasás, imádság, vendégszeretet) és az alázattal ékesített elkötelezettség példái lettek számomra. Négyen vagyunk testvérek. Nővérem tanító, a dunaújvárosi gyülekezetben vesz részt aktívan. Bátyám lelkész, a Budai Egyházmegye esperese. Öcsém egyházzenész számtalan különféle megbízatással. 
Hálás vagyok Istennek, hogy ifjúkori élményeimet újra átélhetem feleségem és gyermekeim körében. Most megtapasztalom, milyen örömös és fárasztó lehetett szüleimnek, amikor mi voltunk serdülők, fiatal felnőttek. Feleségem hivatása szerint tanító. Mindenre kiterjedő figyelmével, pontosságával nemcsak családunk dolgait látja át, hanem irányítója a gyülekezet gyermekmunkájának, részt vesz a gyülekezet több közösségében és szolgálatában. Gyermekeink körül ketten egyetemre járnak. Réka a Semmelweis Egyetem Gyógyszerészeti Karán, Veronika Az ELTE Tanító- és Óvodapedagógus Karán tanul. Anna Rebeka idén a gimnázium 9. osztályát végzi. Mindhárman részt vesznek a gyülekezet és az egyházmegye ifjúsági életében és a gyülekezet zenei szolgálataiban. 
Nemcsak egyéni életemben, hanem szolgálatomban is meghatározó számomra a család. Hogyan tudnék másokat vezetni, ha családomat nem jól vezetem? Hogyan állhatnék mások mellé, ha nem állok azok mellé, akiket Isten közvetlenül rám bízott? Hogyan hirdethetném az evangéliumot sokaknak, ha nem élem azt azok között, akiket mellém rendelt az Úr? Hogyan hihetném, hogy áldott a szolgálatom, ha nem töltöm be a házasságunkra kapott áldást? 
Ezért köszönetet mondok az Úrnak, hogy elhivatásomat erősítik és gazdagítják gyermekeink, és hogy a Házas Hétvége Lelkiségi Mozgalmon keresztül feleségemmel közösen tapasztaltuk meg a Lélek egybeszerkesztő erejét. 

Gyülekezet
Isten háza népébe hívott engem keresztségemben, és ezt a konfirmációban is megerősítette. Így vált családom mellett családommá mindenkori gyülekezetem, ifjúkoromban a kelenföldi, most pedig a székesfehérvári gyülekezet. 
Hálás vagyok Istennek azért, mert Lélekkel megáldott emberekkel vett körül gyermekkoromtól fogva ebben a tágabb családban is. Ők elkötelezettséget, tudatosságot, gondolkodó, gyakorlati keresztyénséget adtak például. A kelenföldi gyülekezet mellett a fóti kántorképző tanfolyam volt lelki formálódásom helye.
Ilyen gazdag gyülekezeti körben kerültem én is aktív szolgálatba az ifjúság és az énekkar közösségében. 
Ugyanezt a lendületet és közös, egymásra építő és egymásra figyelő szolgálatot élte a székesfehérvári gyülekezet. Nagy Tibor elődöm áldott munkájára építve – aki úrvacsorával élő, templomát szerető gyülekezetet adott tovább tudatos fegyelmezettséggel – gyülekezeti alkalmak mellett házi bibliaórákat is szerveztünk. Ebben az időben ugyanis nem volt a gyülekezetnek saját gyülekezeti terme. 
Mára már több mint harminc főnyi szolgáló közösség mozgatja a gyülekezetet A hittanórákon kívül tíz közösség működik az anyagyülekezetben. Az elmúlt években öt fiatal kapott elhívást a lelkészi szolgálatra. A szórványmunka is megerősödött: Agárdon és Sárosdon kéthetente, Fehérvárcsurgón hetente tartunk istentiszteletet. Az elmúlt huszonhat évben felépítettük gyülekezeti házunkat, felújíttattuk a templomot a toronysisak teljes cseréjével, új orgonát építettünk, létrehoztuk az Egymásért Élni Alapítványt, amely jelentős szociális munkát végez, és elindítottuk a Kuckó Családi Napközit. Tizenöt éve negyedévente kiadjuk gyülekezeti körlevelünket. Szoros testvérgyülekezeti kapcsolatot ápolunk a finnországi Kemi és a Németországbeli Schwäbisch Gmünd evangélikus gyülekezeteivel. Közösségünk számára meghatározó volt a 2003-ban Székesfehérváron rendezett országos evangélikus találkozó. Ezek a szolgálatok szükségszerűen erősítik a gyülekezeti közösséget, és csak úgy működhetnek, ha Krisztustól kapott hivatással, egymás iránti szeretettel dolgozunk tudva, hogy eszközök vagyunk Isten országának építésében. 

Elhívatás
Ha visszatekintek lelkészi indulásomra, csakugyan arra kaptam elhívatást, amit a fehérvári gyülekezetben próbálunk megélni: Jó Jézus körül együtt lenni. A régi elhívás nem változott, a szavak tartalma kapott pontosabb értelmet. Amit régebben kellemesnek, kívánatosnak mondtam – a jót –, azt most inkább üdvösségesnek, jövőre tekintőnek, a valósághoz igazodónak mondanám. Azért ma is hozzátartozik ehhez lehetőség szerint a derű, a vitalitás. 
Iskoláimat Budapesten végeztem. A József Attila Gimnáziumban tettem érettségi vizsgát. Az Evangélikus Teológiai Akadémia végzése mellett szereztem középfokú nyelvvizsgát francia nyelvből. Teológiai évfolyamtársaimmal vitatkozó, hitépítő, vidám közösséget alkottunk. Ebben az időben formálta Isten a hitemet, személyiségemet. 
Magaménak érzem, amit Pál apostolnak így mondott az Úr: „Elég neked az én kegyelmem, mert az én erőm erőtlenség által ér célhoz.” (2.Kor 12:9). Lelkésszé Dr. Nagy Gyula püspök avatott 1984 augusztusában. Szeptember elsejétől pedig Székesfehérvárra helyezett. Fiatal lelkészként szerkesztettem az Evangélikus Élet ifjúsági rovatát, az egyházmegye ifjúsági majd missziói előadója voltam. A Mevisz alakuló ülésein vettem részt Budapesten, Szegeden és Székesfehérváron. Az 1989-90-es tanévben ösztöndíjat nyertem Genfbe, ahol egyháztörténeti és újszövetségi előadásokat hallgattam. Hazatérve a Zsinat tagja lettem. A második ciklusban a szolgálati bizottság elnöki tisztét is betöltöttem. 2000-től – esperesi szolgálatom miatt – nem vállaltam a zsinati tagságot. Meggyőződésem ugyanis, hogy nem szabad az egyházban tisztségeket halmozni, hanem a feladatokat meg kell osztanunk egymás között. 2006-ig egyházmegyénk esperese voltam. Ez a szolgálat érdekes kihívások elé állított, ezen keresztül Isten sok értékes emberrel ajándékozott meg, és megmutatta, hogy ha én tehetetlen vagyok is, Őneki nincs lehetetlen. Több, régóta konfliktusos helyzetből mutatott kiutat úgy, hogy közben az egymás iránti szeretetet megőrizte bennünk. A következő ciklusban azért nem vállaltam az újbóli jelölést, mert úgy véltem, hogy váltott emberekkel lendületesebben működhetnek az egyházmegyék, és láttam, hogy az esperesi szolgálatom mellett hátrányt szenved gyülekezeti szolgálatom, elsősorban a személyes lelkigondozás. 
Ebben a most folyó ciklusban egyházmegyénket képviselem az egyházkerületi közgyűlésen. Az utóbbi másfél évben püspök-helyettesként újból bekapcsolódtam az Esperesi Tanács munkájába. 

Főtisztelendő Egyházkerületi Közgyűlés!
Kedves Testvéreim Jézus Krisztusban! 
Röviden igyekeztem bemutatni eddigi életemet és szolgálatomat abban a tudatban, hogy nem én végeztem, amit végeztem, hanem Krisztusnak bennem élő Lelke. Egyedül Ő tesz alkalmassá minket a szolgálatra. Hogy a püspöki szolgálatra jelöltséget kaptam, azt a reményt is kelti bennem, hogy minden hibám ellenére meglátszódik rajtam a Krisztus dicsősége. Hála legyen ezért Istennek! Őbenne bízva fogadom el a jelöltséget. 
			
Erős vár a mi Istenünk!

Székesfehérvár, 2010. november 30.
										Bencze András
										     lelkész