Bakonyi István: Írók, költők, bolygópályák
c. könyvének méltatása

A Dr. Molnár Gyula Irodalmi Emlékkör alkalmán szinte természetes módon elsőként Gyuszi bácsi szavait hadd idézzem fel. Azt mesélte, hogy a harmincas-negyvenes években – diáksága idején – a magyar irodalom Vajda Jánosig tartott. Ez a harmincéves lemaradás megmaradt a mi időnkben is – ha nem nőtt még inkább: Weöres Sándor és Illyés Gyula neve már előfordult az irodalomkönyvünkben. Persze voltak köztünk is kiválók – pl. a jelenleg Székesfehérváron tanító Újváry Gábor – aki jóval előttünk járt, én magam a kortárs vallásos költészettel találkoztam, azzal, amiről Bakonyi így ír a Rések az időn c. fejezetben: „Az úgynevezett istenes versek sokfélék lehetnek. Ha csak a magyar költészetet nézzük, mondjuk Balassitól Adyn át Pilinszkyig vagy még utóbb, akkor láthatjuk, hogy az örökkévalóhoz, a teremtőhöz szóló művek éppúgy jelen vannak, mint az áttételesebben istenesek, esetleg metafizikusnak mondható alkotások. S vannak, akik az ún. hitbuzgalmi irányhoz tartoznak, akiknek versei jól használhatók egyházi szertartásokon, ünnepélyeken.” (88. o) Mindezt azért mondom el, mert – ha nem is hirtelen – nekem is harminc esztendőt kellett lépnem ahhoz, hogy ezeket a bolygópályákat át tudjam tekinteni. Nem hirtelen, hiszen Pista adta kezembe eddigi tanulmányaival együtt Tamás Menyhért, Balajthy Ferenc, Bokros János, Szegedi Kovács György írásait. 
Ez az, amit először szeretnék megköszönni Bakonyi Istvánnak. Nem csupán azt, hogy ezekkel az írásokkal megajándékozott – önző köszönet volna az - , hanem mindnyájunk nevében megköszönni, hogy kortárs irodalmunk ütőerén tartja kezét, és annak minden rezdülésére érzékenyen reagál. Különösen is fontos azért, mert nemcsak kortársaink azok, akikről számot ad, hanem legtöbben közülük tértársaink, akik valamiképpen kötődnek Székesfehérvárhoz, Fejér megyéhez. Akik tehát a maguk költői hivatásukat ugyanakkor és ugyanott élik meg, ahol és amikor mi keressük utunkat. 

Akkor hát lépjünk be ebbe a könyvbe, mint valami míves portré-kiállításra! 
A bejáratnál rögvest, ahogy az szokott lenni a mi kiállításainknál is, a kiállító rövid pályarajza olvasható. Rövid pályarajz – mondom, pedig az írás az egyik leghosszabb egység a kötetben a maga tizenöt oldalával. Azonban a szerző nem tudja magát meghazudtolni, és az önarckép vonásai közé beleilleszti Pék Pál, Bella István és Takács Imre ábrázolását is. Éppen ellenkezőleg, mint a festők. Munkácsi a Krisztus Pilátus előtt c. műbe festette önmagát bele, Bakonyi saját önarcképébe rajzol bele másokat. Mintha önmagáról csak azért beszélne, hogy szót ejtsen e három költőről. 
Az önéletrajzi oldalak címe: Vallomás a pályámról. Érdekes cím – különösen, ha észleljük, hogy sokkal inkább tényekről, eseményekről tudósít, és csak alig-alig arról a szándékról, ami őt mint irodalmárt, szerkesztőt, tanárt lendíti. Ám éppen ez a tényközlés mutatja, hogy az irodalmár nem magyarázni akarja a verseket, prózákat, nem mondanivalójukat fogalmazza meg – ahogyan talán saját hivatásomból adódóan, vagy kényelemszeretetből azt várnám – tehát nem készételt tálal az olvasó elé, hanem a szerzők pályáját, kötődéseit feltárva segíti az olvasót arra, hogy saját maga értse a műveket. 

Az pedig, hogy alig-alig olvasunk Bakonyi munkásságának hajtóerejéről, kiemeli azt a néhány sort, ami mégis erre utal. Például Német Lászlóról szólva: „Mindig fontosnak tartottam, hogy ez az életmű az emberek közelébe kerüljön.” Majd Sobor Antalra térve: „Ezért is határoztam el, hogy pályáját mind jobban meg kéne ismertetni az irodalmi közvéleménnyel.” Vagy Bella Istvánról: „Az utókor dolga, hogy jól sáfárkodjék ezzel a gyönyörű szellemi hagyatékkal”.  S hamarosan ez után Takács Imrét bemutatva: „Tettem ezt legfőképpen azért, hogy fölmutassam azt az életművet, amelyről azt gondoltam, hogy még nem nyerte el méltó helyét a legújabb magyar irodalom történetében”. Ez a vallomás! Mint aki kietlen tájon édes gyümölcsre lel, és nem hallgathatja el a a többiek elől, hol is találta. Nem csoda, hogy majdnem tíz évvel ezelőtt Bobory Zoltán, a barát, e szavakkal köszöntötte Bakonyi Istvánt 50. születésnapján: „Annyi bizonyos, hogy amit Bakonyi István tesz, az hősies. Hisz tudjuk, csak az hősies, aminek köze van a közösséghez.” - és beszélt a legkisebb közösségről, a családról, majd így folytatta: „A másik közösség az irodalomé, a tanításé iskolafalon belül és kívül (…). Nos, ez az, amit én rád bízok, csak annyit említve meg, köszönet neked, te ötven éves, mindazért, amit tettél egy másik közösségért, a városodért, a királyok és politikai hebehurgya kiskirályok városáért. Bárcsak ezen a téren is lennének olyan megszállott tevők, mint a lassan fogalommá lett Bakonyi István. (…)
Mert hát ki ne emlékezne arra, amit Bakonyi István évtizedek alatt cselekedett a harmadik nagyságrendű közösségért. Elvet, hűséget követve, kitartással, fáradhatatlanul. Szerencsére, és szerencse, hogy így lesz a jövőben is, ha kell „Jáky”, Kossuth utcai Hősök tere, október 6-a és március 15-e. Élő Folyóirat és Látó-kör, és minden, ami értünk van, és nem másért.” („Lelkek és göröngyök” Székesfehérvár, 2004)

Lépjünk hát az első képhez! Serfőző Simont ábrázolja az alkotás. Valamelyest folytatódik az önéletírás, amennyiben megismerhetjük azokat a szálakat, amelyek Bakonyi Istvánt Serfőzőhöz kötik. Változatossá teszi a művet a 2003-ban Serfőzővel készült riport, amelyben a költő maga vall önéletrajzi regénye kapcsán. A 18 oldalas írás bemutatja a Felső-Magyarországon élő költő első három verseskötetét 1976-ig. Reméljük, hogy hamarosan az azóta született alkotásoknak is értő olvasói lehetünk. 

A második nagyobb szakaszban Bella Istvánról olvasunk öt írást, amelyek túl azon, hogy emléket állítanak az idő előtt elhunyt költőnek (Bella István hetven esztendeje és Bella István ébresztése), szólnak arról, hogy a szülőföld és az egyetemesség, a szabadság és a szerelem miként jelenik meg műveiben, és ahogy Serfőző Simonnál is olvashattuk: hogyan hatottak költészetére elődei. 

Aztán a tartalomjegyzék szedése szerint, mint harmadik kép, még ide kívánkozik egy rövidebb írás Sobor Antalról. Az elején mondtam, Bakonyi könyvét olvasva szinte harminc éves lemaradást kellett behoznom. Ennél a néhány oldalnál pihentem kissé, hiszen Sobor Antal kisregényét és novellái közül egy kötetnyit olvastam annak előtte. S ahogy Bakonyi István róla ír, magam előtt láttam, amit Bertha Bulcsútól idéz a szerző: „Tanárarc, íróarc, parasztarc. Egyszerre az. Aztán az egyikből a másikba mosódik. Nyugalma paraszti, mosolya, nevetése az író nevetése, komolysága a tanáré.” és folytassam Bakonyi szavaival: „Mi, akik hosszú ideje személyesen ismerhettük, élvezhettük társaságát, sokszor huncut mosolyát, humorát, igazolhatjuk e fenti sorokat. Hiszen művei mellett emberi tulajdonságai is említést érdemelnek. Tisztessége, szerénysége, hűsége, magyarsága, a humánus értékek tisztelete... Ilyen fogalmak jutnak az ember eszébe vele kapcsolatban.” 
Talán ezért a részletért került a hosszabb tanulmányok mellé a Sobor megemlékezés. Ezért a személyes hangon vallott végtelen tiszteletért. 

S most tizenhárom rövid írás következik tizenhárom különböző szerzőről. Tizenhárom miniatúra.  Pont annyi, ahány levelét Pálnak megőrizte az Újszövetség. Ennek a kettőnek semmi köze egymáshoz, csak eszembe jutott. 
A tizenhárom között óriások is szerepelnek – mint Csoóri Sándor, a rebellis költő, vagy Kalász Márton -, de ebbe a „listába” bekerülni – még ha az irodalmár kisebb-nagyobb kritikával illeti is egyiket-másikat – a „kisebbeknek” is elismerés. Bakonyi István kiváló érzéke már értéküket jelzi. Közülük számomra üdítő volt – szintén a személyes ismertség által – Szegedi Kovács György portréja, akit szívesen látnék egy alkalommal itt kötetének bemutatására. 

Végül pedig három előadás műsortervét olvashatjuk. S ezzel visszatérünk szinte az önéletrajz vallomásához. Hiszen a narrációkban Bakonyi István személyes véleménye, gondolata szólal meg akár a Fejér megye millenniumát ünneplő összeállításban, akár a Kölcsey-évfordulóra szerkesztett műsorban, akár a 2010. március 15-i műsorban. Végezetül ezekből hallgassunk meg két szakaszt. Előbb a Millenniumi műsorból (111. o. 1. szakasz), azt követően pedig a nemzeti ünnep műsorából. (129. o. narráció). Az első a megye iránti ragaszkodást, a Bakonyiban rejlő játékosságot ábrázolja, az utóbbi pedig azt a fájdalmat, amit érez a szerzőnk, s amit bátran és hangosan meg is fogalmaz,  mikor hazánk romlását látja. 

Köszönöm a figyelmet. 

Kérdéseim:
Költői hivatást említettem az elején – és szívesen haladtam is volna tovább ezen a vonalon. S akkor észrevettem, hogy a hivatás szó talán nem is szerepel a kötetben. Helyette pálya, kibontakozás meg effélék állnak. A két világháború közti időről az a benyomásom, hogy a költőknek, íróknak korukban prófétai küldetésük volt. Jól érzékelem-e, mintha már nemcsak mi, hanem művészeink is útkeresők lennének? Mintha már ők is bizonytalanabbul reagálnának korunkra.

A könyv címe: Írók, költők, bolygópályák. Ez utolsó szót az egyik miniatúrán megörökített Mezey Katalintól kölcsönözted. Nála ez kötetcím és verscím egyszerre. A kötet – ahogy írod - „az Ég és a Föld között játszódik”. „A kötetcímadó versben pedig szüleinek állít emlékművet” - írod. De hogyan kerül a Te köteted élére ez a szó? 

Hadd induljak e kérdésnél saját hivatásomból! Az igehirdetés szabálya, hogy Isten igéjét teljesen hirdetjük: törvényt és evangéliumot. Nemcsak evangéliumot, hanem törvényt is. A Jézusi felhatalmazás – a kulcsok hatalma – oldásra és kötésre szól. Nemcsak oldásra. A pedagógia is azt vallja, hogy csak akkor van értéke a dicséretnek, ha az alapos és indokolt, ha a rossz döntésnek is van következménye. 
Említettem, hogy már az is nagy szó, ha valaki belekerül kötetedbe. Jól látom, hogy elmarasztaló kritikát, elemzést inkább nem ír a irodalmár? Vajon nem küldetés-e – ugyanolyan értékű küldetés – a rossztól óvni az olvasót? 

Bella István: Anyanyelvem vagy

1.
Hát milyen szót keressek hozzád?
Égből, búzából válogassam?
Vagy mondjam csak így, sziszegő szoknyád
kígyózik minden kapualjban?
Így mondjalak, a népmesék
tűzből mentett, fölsíró gyíkja,
ki a dadogót a fák, az ég,
az állatok nyelvére megtanítja?
Vagy ez lennél, fényes nevetés?
Tánca ficánkoló lovaknak, kiket a szerelmes szeretés
szomjas mezőire kicsaptak?

2.
Mióta eszemet tudom,
mióta a földre kicsuktak,
beszélő szívemben te beszélsz,
megálló szívemben te hallgatsz.
Ott állsz kinyitott szememen,
lélegzetem mezőin sétálsz,
vérem vermében vetkezel,
- napos ág, sárga széltől mézgás.
Jóra eszmélő énekem
megébredsz bennem, s én mosolygok.
Sírásoddal bevérezel.
Fájsz, mint az anyamell-meleg dombok.
Már én idegenek közt élek.
De úgy törsz fel ösztöneimből,
ahogy szitok, káromló lélek
álmomban is csak magyarul sír föl.
Anyanyelvem vagy, odakötsz
a porszemhez is, eszméletével.
Ének a semmiből, fekete rög.
Elemésztő lélegzetvétel.