Author: Imre Rumy

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.	                                                   Szfvár, Böjti est						Lk 6:17-20.              /

Boldogmondások

Böjti est – Mit is jelent ez? Kis istentisztelet? Vagy hagyományos beszélgetőkör – más témával? Személyes dolog a böjt vagy közösségi? Attól böjti, hogy böjtben van – vagy már a passió előszobája? 
Négy héten át Jézus boldogmondásait olvassuk, ahogy Lukács azt meghagyta számunkra. Lukácsnál nem Hegyi beszéd szerepel, hanem mezei beszéd. De ugyanaz a sorrend: megkísértetik a pusztában, elkezd prédikálni, elhívja tanítványait, és megteszi első csodáit. S akkor köré gyülekeznek tanítványai. 
Mi is odaülünk most a tanítványokkal együtt Jézus köré. Jézust hallgatjuk. S persze, nemcsak hallgatjuk, hanem szavait forgatjuk a szívünkben. 

Ének
Imádság

Igeolvasás: Lk 6:17-20.
Boldogok vagytok, szegények! 
Másként ír, mint Máté. Ő lelki szegényekről beszél. S egyes szám harmadik személyben. A mezei beszédben Jézus megszólítja a szegényeket: boldogok vagytok. 
Megszólít-e engem is? 

Hogy vagy? – kérdezik gyakran. – Jól, tényleg jól. Mindenem megvan: család, viszonylagos egészség. Takaros kis otthonom, nem flancos, nincs nagy rend, de otthon, élhető, barátságos. Munka és fizetés, nyugdíj – nem élek nagy lábon, nem járok a Bahamákra, Kanári-szigetekre, de azért jut mindenre. Még egy kicsit félre is tudok tenni. Igen, tényleg jól vagyok. Nem kell félnem a holnaptól!
Boldogok vagytok, szegények!

Pál apostol mintha mást mondana! Ő azt tartja természetesnek, ha valaki dolgozik, és rendelkezik nemcsak saját maga ellátására javakkal, hanem amiből adni tud másoknak. Nem inkább azok boldogok, akik adni tudnak? Jót tenni jó! Adni öröm! Persze, nem dúskálni a javakban, nem kérkedni a jómóddal – de adni. Annyi helyre kell is adni: szociális munkát végző szervezeteket, misszió munkát, ezerféle jó célt lehet találni a Mária-rádiótól kezdve a mentőkutyák segítésén keresztül a lepramisszióig. És tényleg jó érzés adni, hogy valamit tettem a világért. Nem inkább azt kellene mondanunk, hogy boldogok, akik visszafogottan élnek, akik meg tudják osztani javaikat másokkal? 
Jézus azt mondja: Boldogok vagytok, szegények. 

És látja a körülötte gyülekező sokaságot. Betegeket, tisztátalanokat, megvetetteket. Akiket a római elnyomó csapatok katonái sokszor kényszerítenek egy mérföldnyi útra: vigyed a holmimat, kutya! Akiket a jeruzsálemi adószedők megdézsmálnak, akiktől zálogba veszik még az alsóruhát is. Akiknek nem volt idén gazdag termésük, s már a tél kezdetén elfogyott minden tartalék, akik napszámba szegődtek el, de nem fizették ki őket estélig, akiknek az egy dénáros napi bevétel létszükséglet volt, mert nem volt semmi gyűjtött vagyonuk. Jézus látja ezeket az embereket, akiket kifosztottak, akik a rossz rendszer és az emberi önzés következtében lerongyolódtak, akik ezért a vallásos előírásokat sem tartották be, megvetetté váltak. Jézus látja a sokaságot, és mondja: Boldogok vagytok, szegények! És utána beszél az ellenség szeretetéről, meg hogy tegyenek jót viszonzást sem várva. Talán erre mondta Marx: A vallási nyomorúság a valóságos nyomorúság kifejezése, a egyszersmind tiltakozás a valóságos nyomorúság ellen. A vallás a szorongatott teremtmény sóhaja, egy szívtelen világ lelke, mint ahogyan szellemtelen állapotok szelleme. A vallás a nép ópiuma. A vallást mint a nép illuzórikus boldogságát megszüntetni annyi, mint a nép valóságos boldogságát követelni.

Jézus pedig azt mondja: Boldogok vagytok, szegények, mert tiétek az Isten országa! Tanítványaira néz, s nekik mondja. Akik egyszer majd fel is idézik Jézusnak: „mi elhagytunk mindent, s követtünk téged”. Jézus elhívta őket, s ők elindultak. Otthagyták a fogással teli hajókat, a hálót, otthagyták napszámosaikat és apjukat is, Péter még feleségét, anyósát is hátrahagyva követte Jézust. S ha Jézusnak nem volt hol lehajtania fejét, akkor a tanítvány is vele vándorolt. Mindent otthagytak, valóban szegények voltak. Nem rabolták el javaikat, nem a rossz társadalmi rendszer kényszerítette őket szegénységbe. Ők nem kifosztottak – ők önként hagytak ott mindent. 
Odaülünk Jézus elé, mint a tanítványok. Jézus nekünk is mondja: Boldogok vagytok, szegények! – De vajon elhagytunk-e mindent Jézusért? Az Apostolok Cselekedetei nemcsak a tanítványokról, hanem a gyülekezet tagjairól is úgy beszél, hogy sokan javaikat eladták, és „mindenük közös volt”. Elhagytam-e mindent Jézusért? 
És olvashatunk Vald Péterről, a gazdag, lyoni kereskedőről, aki eladta mindenét, miután a gazdag ifjú történetét olvasta a Bibliából. És figyelhetünk Assisi Ferencre, aki levetette ruháit is, mert egyedül Isten gondviselésében bízva, szelíden akart élni. Elhagytam-e mindenemet Jézusért?

S el lehet spiritualizálni ezt a témát – ahogy Máté evangéliumában már azt olvassuk: boldogok a lelki szegények, a lélekben szegények, a lelki értelemben szegények, akik azt, amijük van, nem tekintik sem érdemnek, sem rangnak, sem jövőt biztosító mammonnak, hanem úgy élnek vele, mintha nem lenne. Bizonyosan ez az életszerű, de kénytelenek vagyunk szembenézni Jézus szavával, ahogy Lukács továbbadta: Boldogok vagytok, szegények, mert tiétek Isten országa! 

S ha nem vagyok szegény, akkor vagy igazán szegény – mert nem az enyém Isten országa. Mert nincs meg az a biztonságom, amit a tanítványok kaptak, az a bátorításom, amit a tizenkettő kapott, és gyötrődöm javaimmal – nemcsak a biztosítási kérdésekkel, hanem azzal, hogy hogyan élek ezekkel Isten akarata szerint. S persze nem elveszíteni félek, hanem azért aggódom, hogy jól használom-e. S nincs bűntudatom, amikor beülök egy kávézóba vagy a moziba – hogy lehetett volna ezt a pénzt a szegényeknek is adni. De tudom, hogy nem nekem szól Jézus szava: Boldogok vagytok, szegények, mert tiétek Isten országa! És nem számolgatom, hogy valóban jövedelmem tizedét befizettem-e az Úrnak, ahogyan a törvény, az élet jó rendje ezt előírja – igyekszem valóban bőkezű lenni – mégis szegényebb vagyok a szegénynél, mert Isten országának örökösévé lenni mindennél jobb. 
Amikor nem vagyok szegény, s amikor tudom, hogy nem tudnék szegény lenni anyagi viszonylatban – akkor vagyok igazán szegény. Nem tudom azt mondani, mint a tanítványok: Mi mindent elhagytunk. Én mindent elhagytam. 

Itt vagyok – nem vagyok gazdag, nem dúskálok a javakban. De nem vagyok szegény sem. S most nincs semmim. Mert enyém a ma és a holnap, talán. De előbb-utóbb minden kihullik kezemből. Semmi nem az enyém. Amim van, mint a málló ruha, mint a füst, amely elszáll, mint a víz, amely kifolyik ujjaim között. 

Semmim sincs. Hallgatom Jézust. S ahogy hallgatom Őt, egyre inkább értem, hogy nincs semmim. Csak Ő. 

Aki értem szegény lett. Akié minden – és értem elhagyta a mennyet, az örökkévalóságot, a teljeset. S ebbe a töredékes, poros világba – a mi sorsunkba öltözött. 

Ő van. Ő az enyém – amikor már semmim sincsen. Ámen. 

Ének
Imádság
Miatyánk